Každý partnerský vztah je založený především na vzájemné úctě,
- důvěře, vnímavosti... - Slyšíš? Vnímat mě máš.
Já to do něj hučím celý hodiny, ale copak mi věnuje nějakou pozornost?
Podívám se na něho a on čučí do prázdna. A víte, co dělá?
Zadržuje dech a v duchu počítá, jak dlouho to vydrží.
Podívejte, je potřeba spatřovat ve svém partnerovi to nejlepší.
Je to lidský tvor se svými touhami, sny, koníčky.
Podporujte ho v nich. Dejte mu pocit, že je obdivuhodný, jedinečný, originální.
Pak určitě najde chuť a touhu vám to nějak oplatit.
Tak, pro dnešek je to všechno.
- Co, už? - Ano.
- Mělas pravdu, je výborná. - No...
Tak pojď.
- Tak zas příště. Budeme se těšit. - Na shledanou.
Ahoj.
Paráda.
Ahoj.
Aha... hm...
Tak čau.
- Tak musí z letiště ještě do kanceláře. - Do kolika tam bude?
Asi přes půlnoc. Prej něco urgentního.
Celej táta. Ten si v tý práci jednou užene infarkt.
PŘEKVAPENÍ!
A co támhleta palma? Ta by se ti nehodila?
- Chtěla jsi, aby to proběhlo v klidu, ne? - Hm.
Co je?
- Co je? - Proč tak hekáš?
- Já nehekám. - Hekáš. - Nehekám. - Hekáš.
- Když mně se to hrozně líbí. - Mně taky. Ale nemůžeš se trochu krotit?
Víš, jak na tom teď máma je.
- Tak jo. - Tak jo.
Takže... teď už se cítíš dobře?
Hm, jo, celkem jo.
Já myslím, že z nejhoršího už jsem venku.
A to, že ti nevysvětlil, proč odešel za jinou?
- A že jste to spolu neprobrali, to ti nevadí? - Ne, naopak.
Já jsem ráda.
Já jsem se snažila, aby to proběhlo bez zbytečných negativních emocí.
Takže nikdy nepřemýšlíš o tom, kde jsi udělala chybu?
Občas.
Trochu.
Ve dne v noci.
Víš co? Už jsem to měla tušit dávno. Hnedka, jak si pořídil to nový auto.
Nebo, jak si nechal narůst ty dlouhý, trapný vlasy! Vždyť vypadá jak pitomec!
Ale jinak... já jsem pyšná na to, jak důstojně jsme ten rozchod zvládli.
A kdyby tady teď seděl s námi, co bys mu řekla?
Ty hajzle, ty svině jedna! Jak jsi mi to mohl udělat? Co já teďka tady sama?
Já tě učešu, já tě zabiju, že se z toho nikdy nevzpamatuješ!
Á... Fabiánovi.
Pojďte dál.
- Dobrý den. - Dobrý den. - Dobrý den.
- Jste v pořádku? - Jistě. Už na vás čekám.
Terapeutické cvičení na zmírnění agrese. Doporučuji.
- Jak jste od minule pokročili? - Tak já se snažím manžela víc chápat,
- být tolerantní a už ho moc nesekýruju. - No... - Chceš snad říct, že ne?
- Vidíte? Už to udělala zase. - Tak promiň...
- Promiňte. - Ne, ne, ne... Nepotlačujte svůj hněv. To není zdravé.
Jen mu pěkně řekněte, co si o něm myslíte. Dokud je čas.
Je potřeba, abyste mu dala určité meze a přistřihla mu křídla,
protože jinak si ptáček bude myslet, že je mu pořád 20 a že mu patří svět.
A než se nadějete, začne si utahovat z vašich stehen,
nechá si narůst dlouhý, trapný háro a zdrhne vám s 20letou černoškou. Pardon!
Ty máš něco s nějakou černoškou?
Ne. Já ani žádnou neznám.
A moje stehna?
Hezký.
- Štíhlý. - Určitě?
- Vždyť víš, že jsem z nich celej divej. - A z čeho ještě seš celej divej?
Co se stalo, mami?
To bude dobrý.
- Ahoj, babi. - Ahoj, zlatíčko.
Tak to mi ještě chybělo.
- Babi, ten kožich je pravej? - No, to doufám.
Fuj! Víš, kolik jehňat kvůli němu zabili?
Kdybys věděla, co jsem musela provádět já, abych ho dostala,
tak bys litovala spíš mě.
Co ty na to?
- Na co? - Na moje nový prsa.
Aha... no... dobrý.
Jenom dobrý? Jsou senzační!
Chodím teď s jedním plastickým chirurgem. Zlatý ručičky.
Udělal mi je se slevou. No podívej.
Pevný jako ve třiceti. Tak co říkáš?
- Dobrý den. - Ahoj.
- Jakube, to je moje... - Vilma. - Já jsem Jakub.
No, on už je na odchodu. Pojď.
- Těšilo mě. - To věřím. Ten ne, ten je fuj.
- Ten je fuj. - Pardon.
- Na shledanou! - Ahoj, Tomáši!
- Tomáši? - Toho si nevšímej. Ona je teď trošku mimo. Pojď.
Tys tu někdy byla s nějakým Tomášem?
- Ahoj. - Ahoj.
- Tak jak to snášíš? - Výborně!
Koukám.
- Neříkala jsem ti, že to s ním takhle skončí? - Prosím tě, mami!
Říkala jsi, že spolu nevydržíme dva měsíce. Spletla ses jenom o 23 let.
Ale na má slova došlo. Jako vždycky. Tak co s tím uděláme?
- S čím? - S tím, že ti pláchnul manžel.
No... ty nic, já si s tím nějak poradím. Sama.
Toho se právě obávám.
Mami, tak to ti teda pěkně děkuju. Jmenuje se Jakub.
No tak promiň, no. Kdo si to má všechno pamatovat? Střídáš je jak ponožky.
- Náhodou, s tímhle jsem už měsíc. - Celej měsíc? No to je rekord.
Nech ji. Prosím tě, já v jejím věku...
Ty v každým věku, mami!
Ou! Co to tady...
Ale... tak ty už jsi to vyřešila. Výborně.
- Kdo je ten novej kaňour? - Ta je Zdeňkova. - A co tady dělá?
- Našla jsem ji ve špinavým prádle. - A proč jsi ji nevyprala?
- Zapomněla jsem! - Šest neděl? - Máma s ní i spí.
To je to s tebou ještě horší, než jsem myslela.
No a co? Prostě se mi po něm stejská, no.
- Je to tak divný? Byli jsme spolu 23 let. - Právě.
Máš nejvyšší čas přesedlat na jinýho hřebce.
Ale mami, taková vazba nejde jen tak zrušit. To máš jako s amputovanou nohou.
- Taky ji ještě potom strašně dlouho cejtíš. - Aha.
- Ale... to ty nemůžeš nikdy pochopit. - Ani nechci.
Mě si žádnej neudržel dýl jak půl roku. A to už byl úplně vyčerpanej.
Klidně ti některýho z nich doporučím. Počkej, třeba...
- Ale já žádnýho nechci. - Proč ne? Jsou proklepnutý.
Nepotřebuju chlapa z bazaru. Já mluvím o duševním poutu, o sounáležitosti.
No, duševní pouto, to je přesně to, co táta u tý dvacítky hledal.
Hele, ty se do toho laskavě nepleť! Kdo sem tu mulatku dotáhl?
- S celou tou její bandou z Ugandy nebo odkud, co? - Ona je to černoška? - Jo!
- V jejich zemi je hladomor. - Tak ti taky najdeme černocha.
Živila jsem je, šatila. Tři měsíce tady bivakovali, abych nakonec zjistila,
- že se můj muž tahá s náčelnicí kmene. - Chtěla jsem jim pomoct.
Nemohla jsem vědět, že to táta vezme s tou charitou tak důsledně.
Ale má jen krizi středního věku. To není nic vážného.
To je klasický, klinicky mnohokrát popsaný, případ.
To odezní jako chřipka. Potřebuje si jenom ujasnit, kdo je...
a kam směřuje...
a pak se vrátí.
Mami, už jsi někdy viděla, jak se vrací amputovaná noha?
Tak... nechal si klíče od bytu.
Třeba se chce ještě stavit pro ten zbytek nábytku, čipera jeden.
Hele, vy dvě mně budete radit, jo?
Jestli jste si nevšimly, tak diplom z partnerskejch vztahů tu mám já.
To je právě odjakživa tvůj problém. Moc spoléháš na mozek.
Měla bys důvěřovat i jinejm orgánům. Nepodceňuj IQ svý frndy.
Proboha, mami! Musíš bejt zase tak vulgární?
Mluvím, jak mi zobák narost. A co je na voňavý frndě vulgárního?
Je to návnada, na kterou ulovíš každýho chlapa.
Každýho ne! Některý stojej taky o city a o rozum.
Prosím tě, co ty víš o chlapech? Za celej život jsi měla jen jednoho.
Proč si myslíš, že se tak rádi proháněj po golfovým hřišti, no?
Maj tam osmnáct dírek. Tomu nemůžou odolat.
Ale vždycky nejde jenom o sex. Ať si Freud říká, co chce.
- Zdravý vztah závisí především na... - Bla, bla, bla, bla.
Tyhle blbosti cpeš do hlavy těm svejm pacientům?
- No dovol. To nejsou žádný blbosti! - Ale jsou.
Proboha! Já jsem na ně úplně zapomněla.
Ano?
Ale vypadá to, žes jim ani moc nechyběla.
Teda to snad není možný!
Dělat to přímo tady. Že se nestyděj!
Co se rozčiluješ? Máš partnerskou poradnu.
Měla bys to považovat za terapeutickej úspěch.
- Tak koho jí najdem? - Ale já o nikoho nestojím.
Už jsem ti to řekla. Zdeněk se za pár tejdnů vrátí.
- Uvidíte! - Jo.
Takže jak ti říkám, jo?
Prsa, jo?
Nohy, jo?
- No výstavní, musel bys to vidět. - Takžes po ní vyjel?
Naopak. Schválně jsem se tvářil, že jako nemám zájem, rozumíš?
- Ani jsem si jí nevšimnul. - A ona?
No... zatím používá stejnou taktiku.
Aha.
Dík.
- Ahoj. - Ahoj.
Tak, Tony, dneska končíme, jo?
- Jako už? - No... - Hele, to je nefér.
- Když to začalo bejt nejnapínavější? - Taky by sis ji mohl koupit.
- Tak zase zejtra, jo? Ahoj. - Ahoj.
Má pravdu, šidíš ho. Vždyť je teprv půl.
Jo, jenže já už se nemůžu dočkat, až ti to překvapení ukážu, víš?
- Jo? - Tak sedej.
- Zavážu ti oči. - Co? - Tak...
Tak co? Dobrej, ne?
- No... - Hele!
Kuchyňka.
No tak... samozřejmě, že to chce pár drobnejch úprav, ale...
jinak to bude perfektní. A není to moc drahý.
Ten, co tady byl předtím, vypad nějak hrozně narychlo.
Ale elektrika, voda, všechno připojený, takže se můžem nastěhovat hned.
Co? Ty chceš bydlet společně?
No jasně. Za den jsme přestěhovaný.
Šílíš?
Proč?
- Sotva se známe. - No právě. Takhle budem mít aspoň příležitost to dohnat.
Ani ses neporadil.
Já myslel, že to bude překvapení.
No, to se ti povedlo teda.
Jakube, neblbni. Vůbec nevíš, co to obnáší.
- Připoutáme se k sobě, a za dva tejdny mě budeš mít plný zuby. - Ale to je nesmysl!
- Tak se podívej na naše. - To se přece vůbec nedá srovnávat.
Taky jim to chvíli vydrželo, ne?
Hele, je to fakt velkorysá nabídka, ale teď to nejde.
Už kvůli mámě. Víš, v jakým je stavu. Nemůžu ji tam teď takhle nechat samotnou.
Sakra, proč musíš furt někoho zachraňovat?
Nestačí, že učíš postižený, že se staráš o bezdomovce.
Že daruješ jídlo, že daruješ šaty, že daruješ krev.
Ještě, že nemáš sperma.
Aha, takže ty bys byl radši, kdybych byla nějaká nevšímavá a necitelná, jo?
- Ale to ne... - No tak vidíš. Hele, kdyby máma někoho měla...
Ale takhle by to bylo ode mě sobecký. To uznej.
- Dobrý den. - Dobrý den. - Dobrý den.
Co máte za problém?
Tak... za týden na shledanou.
- Na shledanou. - Na shledanou. - Na shledanou. - Na shledanou.
- To je dost. - Ahoj.
- Hni sebou. Jdeme nakupovat. - Já nemůžu, čekám pacienty.
- Už odešli. - Jak to?
Nelam si s tím hlavu. Nebylo to nic vážného.
- Jen ji nedokázal pořádně uspokojit. - Prosím tě, mami, cos mu řekla?
Nic. Poradila jsem mu pár triků.
Šli je vyzkoušet.
Půjdeme?
- To je moc, ne? - Proč? Já bych to klidně nosila i obráceně. - No jo.
Vidělas tu cenovku? Oni chtěj snad stovku za centimetr čtvereční, ne?
Ber to jako vstupní investici.
Uženeš v tom chlapa, kterej zaplatí všechny ostatní.
Ty vlasy... kdyby sis nechala ostříhat!
Musíme sedět zrovna tady? Pojďte dovnitř. Hrozně tu táhne.
Ale zase je to zdravý na krční páteř.
Tak toho bych brala i já.
- Smůla. - Škoda.
- Máš Jakuba, ne? - No a co?
Vždycky je lepší mít pro jistotu někoho v záloze.
Chlapi jsou strašně nespolehlivý.
- Sakra, narovnej se trochu! A vystrč ty prsa. - Holky...
Kdo si myslíš, že stojí o nahrblou pětačtyřicítku? Leda pojišťovna.
Co třeba tenhle?
- No co čekáš? Že za ním vyběhnu, nebo co? - To nemusíš.
Stačí nahodit udičku. Vyzvat ho. Zbytek už je na něm. Hele.
- Teď ty. - Ne. Ne, vy jste se zbláznily, ne.
- Mami! - No tak ne.
Ale skončíš vedle, v klubu.
No tak jo. Támhleten, jo?
- To je strašný. Tohle na chlapy nedělej. - Ne.
- No tak co? Tak já jsem neflirtovala čtvrt století, no. - To je vidět.
Hele, a co támhleten? Zírá po tobě od tý doby, co jsme přišli.
Určitě nekouká po mně?
No... nic moc. Ale pro tebe dobrej. Na zacvičení.
Ten dortík je vynikající.
Přines ještě kousek.
Běž už!
- Boky! Zapoj boky! - Nech toho...
Kdy si tvoje matka konečně uvědomí, že má boky
- a že je potřeba je používat? - Hele, ale zabral.
Mělas dát na mě... a koupit si i ty lodičky.
To bych si akorát tak zlomila nohu na tom podpatku.
Vždycky jsem ti vštěpovala lásku k životu. Kde jsem udělala chybu?
Mohl bych poprosit o podpis?
Ale jistě.
Vidíte? Ještě si mě pamatujou. I po těch letech. A takový mladíček.
Mami. Chce podepsat účet.
- Prosím vás, dejte mi to, ta karta je stejně moje. - Ne, ne, ne, ne. Opovaž se!
To je na mě.
Prosím.
- Ó, nepíše. - Opravdu? Ale...
Říkám, že nepíše. Doneste jinou.
- Prosím tě, co to vyvádíš? - V životě jsem za sebe útratu neplatila.
- Teď s tím začínat nehodlám. - A kdo to teda zaplatí?
Drž se.
- Ahoj, mami. - Pa, pa, pa.
- Máte tu místo, prosím? - Mhm.
- Já jsem Roman. - Helena. - Těší mě. - Taky.
- Pozoruju vás celou dobu. Asi jste si všimla. - Ne. Ani ne.
Když jste kolem mě procházela, nemohl jsem z vás spustit oči.
Ta vaše chůze...
- Myslím, že jsem člověk přesně pro vás. - Jo, opravdu? - Určitě.
Znáte tenhle preparát?
Na artrózu kyčlí nepřekonatelný.
Určitě se ti bude líbit. Vzdělaná, chytrá, osobitá.
- Jak vypadá? - Přesně tvůj typ.
- Bejvalá modelka. - Bejvalá? Jak dlouho bejvalá?
- Pamatuješ si ty časopisy z 80. let? - Z osmdesátejch, jo?
- "Pletená móda" a tak. - "Pletená móda"? To je tak stará jak já, ne? - No a co?
Přece furt nebudeš běhat za těma puberťačkama, co ještě nosej rovnátka?
Tahle má úroveň... A navíc, kdo ti říká, aby sis ji hnedka bral?
Normálně. Pobavíte se, zaflirtujete.
Ty si to užiješ a ji to rozptýlí. Představit vás můžu hned.
Tak to ne. Žádný představování. To je úplná blbost.
Z toho jsou lidi akorát nervózní, snažej se udělat dojem...
Na to se musí chytře, rozumíš?
Setkání musí vyplynout přirozeně. Jako by náhodou.
Osud. Na to jsou ženský citlivý.
Jasně. Jak jenom budeš chtít.
No co o ní víš?
- Ahoj! - Ahoj! - To je dost, že jste tady.
- Dobrý den. - Nazdar.
- Jak vypadám? - Výborně. Ty boty jsou do lesa jak dělaný.
- Prosím tě, koho chceš tady v tý pustině v tomhle obluzovat? - Dobrý den.
To je Dan.
- Já jsem Dan. - Helena.
Kusanec, co? A šťastně rozvedenej.
- Ty s ním něco máš? - Zatím ne.
Ale to je jen otázka času. Doufám, že tady na čerstvým vzduchu chytne druhou mízu.
- Jo? A kolikátou máš ty? - Já? Pořád ještě první. - Mami...
- Já myslela, že jsi s tím plastickým chirurgem. - To je pasé. Prsa už mám, ne?
- Teď píšu knihu. - Cože píšeš?
Knihu. Co se tak divíš?
Protože nejdelší, co jsi kdy napsala, byl vzkaz na lednici.
S tím mi právě pomůže on.
Dan je novinář.
Skvělej novinář.
- A kam píšete? - Do sportovní rubriky.
- Umí perfektně popsat fyzickej výkon. To se bude hodit. - Hmmm.
- A o čem bude to veledílo? - O čem asi? O mně, ne?
- Dan sepíše moje paměti. - Tak to vám teda nezávidím.
- Proč? - Protože si nic nepamatuješ.
Všechny nápovědy v divadle z ní šílely. Koluje o tom spousta historek.
- Znáte třeba tu, jak máma hrála v Polský krvi? - Nech si to!
A to jsi byla o 40 let mladší. Co teprv teď?
Na jevišti mi možná sem tam nějakej ten textík hned nenaskočil,
ale v posteli jsem nikdy žádnou nápovědu nepotřebovala. Na rozdíl od někoho.
A kdyby mi náhodou něco vypadlo, všechno mám pečlivě zaznamenaný. Tady.
- Co to je? - Deník. Říkám tomu "Kronika vzdechů".
Mám tady záznamy o všech chlapech, co jsem s nima něco měla.
- To jich bylo tolik? - Ne!
Zbytek je nahoře.
Ty jo!
Hotovej archiv.
Celá moje milostná kariéra. Padesát let tvrdý dřiny.
Mám to utříděný, hezky po ročnících.
A popsaný do všech detailů.
Pardon, můžu? Vynikající materiál.
To musím pročíst, utřídit, něco přidat, něco vyhodit... A vydáme to, ne?
- Děláte si srandu? Kdo by chtěl něco takovýho číst? - No...
"Pak mě napíchl na ten svůj vztyčený rožeň
a opékal mě, dokud jsem nebyla úplně křehká a měkká."
- Myslím, že tohle by lidi mohlo zajímat. - Že jo? - No jasně.
No, Jakub je na literaturu odborník. Prodává v knihkupectví.
Sex a kuchařský recepty se prodávaj nejlíp. A tady je to v jednom.
- Aspoň už vím, u koho udělám autogramiádu. - Super! - To není špatnej nápad.
Tak moment. Teď se všichni hezky uklidníme a racionálně to probereme.
- Tady jsou milostný dopisy. - Ne? - A fotografie.
Co by byl můj životopis bez fotek?
Co? Do kopce.
No jasně. Jak jinak.
Koho vyhlížíš?
Nikoho. Jen si tak listuju těma zápiskama.
- Mhm. A zasnil ses? - No... trochu.
Už o tom nějakou dobu přemýšlím. Co kdybychom si pořídili dítě?
- Jako teď hned? - Mhm.
- Tak ty se ke mně bojíš nastěhovat, a na dítě by sis troufla? - Proč ne?
No tak jo.
- Počkej, já to myslím vážně. - Já to myslím taky vážně.
Mohli bychom třeba vyzkoušet to, co babi popisuje na straně 34, co?
Počkej, počkej. Mám něco lepšího.
Hele, je taková nadace. Jenom tam posíláš pětistovku měsíčně...
a oni těm dětem za to kupujou školní uniformy a učebnice.
A když se pak naučí číst a psát, tak si s nima můžeš dopisovat.
Já si akorát nějak nedokážu představit, že by moje první dítě bylo...
černoch! - Nevadí.
Mám i Asiaty! Podívej, třeba tahle holčička z Kambodži.
Jak smutně kouká!
Tak vás to přece jenom zaujalo.
- Ne, ne, ani náhodou. - Nebo se chcete poučit?
- Myslíte, že to potřebuju? - To se nemusíte stydět.
Proti vaší matce vypadá jako upejpavej břídil úplně každej.
Já si jenom prohlížím rok 63.
Březen.
Co na něm je?
Mohla bych tam najít svýho tátu.
Zatím mám sedm kandidátů. Je to docela pestrá škála.
Od "nádhernýho chlípnýho prasáka s pérem jak indiánskej totem"
až po nějakýho "pana Nudličku". Víc se o něm asi nedozvím.
No a co tenhle?
"Vypadal jako sladkej, šťavnatej pomeranč, do kterého jsem měla chuť se zakousnout,
ale když jsem ho oloupala, zbyl z něj jen nudnej suchar bez špetky humoru."
- Proč zrovna tenhle? - Po někom bejt musíte, ne?
Proč jste se k tomu propůjčil? Vždyť je to ten nejpokleslejší bulvár.
- Nemám co ztratit. - To je fakt, vy můžete jenom získat.
Patnáct let jsem psal o bandě zpocenejch polonahejch chlapů,
co se snažej co nejvíckrát skórovat, tak je čas na změnu.
A myslíte si, že tohleto bude zas takovej rozdíl?
Myslím si, že svoji matku podceňujete. Je to docela zajímavá osoba.
Jistě. Málokdo to ví tak dobře jako já.
Alkoholička, která se líčí, i když jde s chlapem jenom telefonovat.
Jako herečka se nestačila ani proslavit, a podívejte se na ty haldy těch dopisů.
Já si to nepamatuju, že by ji někdy nějakej chlap opustil.
Oni ji zbožňovali.
Jenom nechápu, co na ní všichni viděj.
Je plná života, je vtipná,
provokativní a sálá z ní temperament.
Dane?
Danečku.
Inspirace!
- Proč se jí vyhýbáte... - Pššš!
když je teda podle vás tak úžasná?
Nechci bejt další kapitolou jejích memoárů.
No, tak to vám teda držím palce, protože když má máma na někoho zálusk...
- Dobrou. - Dobrou.
- Dobré ránko. - Dobré ráno.
Hele, zkus to taky! Zmenší ti to ty tvoje póry.
- Já nemám žádný póry. - Máš póry. - Mami, nikdy jsem neměla žádný póry.
- Vždycky měla póry. - Pardon, vy jste dneska nešla běhat?
- Jo, už se chystám. - A kde je Laura?
Promiňte.
Takže od práce vás odstavili z politických důvodů?
- Houby z politických. Nedala jsem jednomu papalášovi, co mě chtěl. - Aha.
A ten mi to pak zavařil. Ale kdybyste ho viděl...
- To fakt nešlo. I já měla svý meze.
A proč jste se nevrátila k divadlu, když už to potom šlo?
Nabízeli mi samý starý fuchtle, abych hrála. A to není nic pro mě.
- No a co natáčení, film? - Jo, párkrát se mi ozvali.
Kvůli nějaký reklamě. Ale řekněte, jsem já typ na lepidlo na zubní protézy?
Ne. To rozhodně ne.
Vážně chcete celej den jenom pracovat?
Nic lepšího vás nenapadá?
Rostou tu houby?
- Tohle utažený bejt musí. - Hmmm. - Ještě tady.
- Máte teda tělíčko... - Uzoučký.
Utáhneme. A tohlecto musí bejt, aby to nezařezávalo, teda.
- Nezařezává to trošku? - Nezařezává.
- Ale přitom to musí bejt pevný, jo? - Mhm.
- Protože když nám to pak zabere... - Dobrý je to?
- Tady máme karabinku... - Mhmm. - Co to tady vyvádíte?
- Dobré jitro. - Dobrý.
- Jakube, tohle je... - Michal.
Jakub!
- To je Laura. Moje přítelkyně. - Aha.
A támhle je Helena.
- Těší mě. Já jsem Michal. - Dobrý den.
Jenom jsem jí ukazoval pár horolezeckejch nezbytností,
- bez kterejch se nahoru nedostanem, že jo? - Hm. - Počkej!
- Ty chceš lízt nahoru? - No jasně. - Ty ses zbláznila?
- Vždyť jsi to v životě nedělala. - Právě. - Víš, jaká je to vejška?
No a? Každej se hned nepodělá, že jo?
Nenechám tě, aby sis tady zlomila vaz! Sundej to!
- Co vy, Heleno, nechcete to taky zkusit? - Máma, jo? - A proč ne?
Vždyť jsi sám jsi říkal, že to je nebezpečný.
- Tak asi zas tolik ne. A tady... - Michal.
- Michal by vás to určitě rychle naučil. - Zaručeně. - No...
- Vidíte. - Co?
Co to mělo jako bejt? Takhle mě komandovat.
- Chceš, aby si máma někoho našla? - Jo. - Chceš? Tak jí dej příležitost.
Heleno, klidně se můžete i pohnout.
Nemusíte mít čtyři opěrný body, bohatě vám stačej tři.
- Já mám závrať! - Už teď, jo? - Jo.
- Vejšky, to není nic pro mě! - Nebojte se, já vás jistím.
Uvidíte, že si to nakonec zamilujete.
- To těžko. - Ale jo.
Á! To snad není pravda.
To je něco!
To nemůžeme nikdy pobrat, ne?
Sundejte košili.
Prosím?
- Přece to tu nenecháme. - Jo.
Tak.
- To nebude stačit. - Jak to?
Já...
Já půjdu asi napřed, ne? Aby se to nezapařilo, co?
Tak... Podrž mi to.
- Tak. - Nohu nahoru.
- Co kdybychom ten stůl dali takhle sem na druhou stranu? - Tu druhou!
- Půjč. - No, no, tam, přesně.
Dobrý!
- Blahopřeju. Jste dobrá! - Děkuju.
- Jsem dobrá! - Je dobrá!
- Já jsem to dokázala. - Dobrá je! - Hezky!
Ahoj!
- Sympaťák ten Michal, co? - No... to rozhodně.
- Vám se nelíbí? - Ne, naopak. Je naprosto perfektní.
- Že jo? - Mhmm. - Já bejt ženská...
A ta náhoda!
Zrovna vedle naší chaty se objeví volnej nezadanej mužskej mýho věku,
kterej ví přesně, co mám ráda, co nesnáším, jakou hudbu poslouchám - Děkuju -,
jaký filmy sleduju. Dokonce zná i moji knížku,
o který vydavatel tvrdí, že si ji koupilo všehovšudy 14 lidí.
To je neuvěřitelný.
Asi osud.
Hmmm. Asi.
Zlobíte se?
Ne, nezlobím.
- Jen nechápu, proč to všechno děláš, Kubo? - Myslím si, že byste neměla zůstávat sama.
U vás by to byla... obzvlášť škoda.
A Michal je chytrej, sympaťák. Myslím, že byste se k sobě mohli hodit.
- A jenom kvůli tomu se tady takhle předvádí? - No...
- Taky jsem mu řekl... - No?
že zbožňujete tajný milování na veřejnosti
a opera ve vás vyvolává chuť na orální sex.
Tak já už chápu, proč se mě ptal, jestli jsem viděla nový nastudování Aidy.
No, to je ono.
Ale neříkejte mu, že to víte.
Dejte mu ještě šanci.
- Co to bude? - Severoindický houbový tandoori.
- Teda, to jsem v životě nejedla. - Budeš mít příležitost.
Nechápu, že vás ještě žádná neuhnala, když umíte tak vařit.
No to by mě taky zajímalo, kde je ten zakopanej pes.
Moc zájmů. Tím to bude asi. Jedný vadilo, že se věnuju potápění,
- druhý zas, že se starám o toulavý psy, třetí... - Vy máte útulek?
Ne, ale v jednu chvíli to u mě tak vypadalo.
Jsem rád, když kolem mě něco čtyřnohýho pořád pobíhá.
Co vy, Heleno, máte doma taky něco živýho?
No... od tý doby, co jsem pozvala deratizátora, tak doufám, že ne.
Taky se někdy cejtím osaměle.
Ale člověk stihne věci, o kterejch si myslel, že už se k nim v životě nedostane.
Naučil jsem se jezdit na koni. Osvojuju si základy maďarštiny,
- hraju závodně domino... - To se vždycky může hodit.
Ale chodil jsem i do kurzu pletení, zkusil jsem judo... A hlavně,
každej víkend chytnu stopa a vyrazím na čerstvej vzduch. Jen tak.
- S batohem, spacákem, karimatkou. - Víc mu toho ty ženský nenechaly.
V listopadu se chystám do Norska. Kousek od polárního kruhu.
Pronajímaj tam takový sruby. Všude okolo pustina, nikde nic.
Žádná elektřina, televize, voda, sprcha,
- žádný ústřední topení, suchej záchod. - To je fantastický.
Hmmm. Skvělá dovolená.
- Zázvor by to ještě chtělo. - Jo. Skočím pro něj.
No a teď jsem si pořídil rogalo. To byl můj dávnej sen.
Volnej se cejtím teprve ve vzduchu.
Nahoře má člověk takovej nadhled. Můžete se někdy proletět se mnou.
Já? S mojí závratí? Viděl jste ten dnešní výstup? Tak to je moje maximum.
V životě bych nevěřila, že ten strach překonám a vyškrábu se tam.
Já věřím, že to není poslední vrchol, kterýho jsme spolu dosáhli.
No... já jsem jednou lezl s kamarádem na střechu. Bylo nám asi 12.
A z tý střechy bylo vidět do oken dívčí ubytovny. A když jsme se tam vydrápali,
ten kamarád se takhle postavil, kouknul na mě a povídá...
- Není to už hotový? - Vypadá to, že jo. - Už se mi strašně sbíhaj sliny.
V tom koření to má bejt naložený aspoň 36 hodin,
ale i tak vám garantuju, že se budete olizovat.
Kdybych do tý knížky někdy takhle žvanila, tak to, prosím vás, hned vyškrtněte.
Musíš tak tlačit na pilu?
Jak tlačit? Vždyť si ještě ani netykáme.
- A co ten vrchol? - Ale to byl fór.
Měli bysme s tou šaškárnou přestat.
Proč? Vždyť to teprv začíná bejt zajímavý, ne?
- Víš, co má všechno za sebou? - A víš, co má před sebou?
Nechci, aby byla znova zklamaná.
Bez obav. Já ji nezklamu.
Neboj. Budu postupovat zlehýnka.
Jako vánek.
Hle, táhne hudba vojenská. A koho to před sebou má?
To grizeta je mladičká, svěží jak jarní kytička.
Teď sukénky své zvedla výš a celá banda zírá k ní.
Jen bubeník nevidí nic, že vyšlapuje poslední.
A jeho nástroj veliký mu kazí rozhled všeliký.
Cink! Velký to buben saprlot. Bim! Ten bít se musí podle not.
Krik krak! Vše ve tlumok, na rámě zbraň a v pochod krok.
Bum do bubnu z oslí kůže, bumtarata... bum!
Pět let se to udrželo. Hrála jsem 315 repríz.
Kdybyste viděli tu nánu, co to hraje teď...
S tou její figurou bych se styděla jít i do dabingu.
No a přesně takovou si ji pamatuju odmalička, jízlivou a nafoukanou.
A co vy, Heleno, prozradíte nám něco na maminku?
To toho nemáte dost z těch jejích deníčků?
Nějaká vtipná osobní vzpomínka by to určitě obohatila.
Já si nejsem jistá, jestli bych nějakou takovou dala dohromady.
- Říkala jsem vám to, nesnáší mě. - Ale to není pravda, mami.
Tak proč do tý knížky něčím nepřispěješ? Proč kolem toho děláš takový divadýlko?
Já divadýlko? Prosím tě, podívej se na sebe, v čem tady cupitáš.
No a? Jsem ženská a chci, aby to bylo vidět.
Nemůžu za to, že ty si na to netroufneš. V životě si neobula pořádný boty.
- Přitom má tak nádherný nohy. Ukaž nohy, ukaž nohy! - Mami, prosím tě...
- Ukaž ty svý krásný nohy! - Nech toho, sakra!
Jenom proto, že si vzala prcka...
bála se vzít si podpatky, aby on nevypadal jako trpaslík.
Chudáček.
- Úplně ve všem se mu podřídila. - Ale takhle to nebylo. - A jak teda?
- To je jedno. - No jasně.
Já se nechci hádat.
Krik krak! Vše ve tlumok, na rámě zbraň a v pochod krok.
Bum do bubnu z oslí kůže, bumtarata... bum!
Tak to zkus. Pusť se do mě.
Ukaž, že máš v žilách krev.
- Tak dobře. Můžu? - Tady.
Tak...
Bylo mi asi tak jedenáct. Tady maminka usnula za pravýho poledne,
protože byla úplně namol ožralá a já jsem toho využila.
Tajně jsem se vplížila do jejího šatníku, kam jsem jinak měla zakázanej přístup,
a půjčila jsem si tam jedny její lodičky, který se mi strašně líbily.
Pak jsem v nich tak jako chodila po bytě.
A když se potom máma probudila, tak mě seřezala jako koně.
- Protožes mi zlomila podpatek. - No a?
Proboha, byl to jeden blbej podpatek! Už tehdy jsi měla asi sto jinejch párů.
Proč myslíš, že jsem si je půjčila? Protože jsem chtěla vypadat jako ty.
A tehdy to taky bylo naposled.
Pak už jsem naštěstí nikdy tak blbej nápad nedostala.
Stačí to?
No tak, všechno do tý knížky zase dávat nemusíme, ne?
Kdo by takovou bichli čet?
Měls pravdu. Bude lepší, když toho necháme.
- Všechno v pohodě? - Jo. Úplně.
Tohle vám posílá Michal.
- Jako omluvu. - Děkuju.
- Co ti řekl? - Kdo?
Ten kamarád na střeše.
Takhle si stoupnul,
kouknul na mě a povídá...
- Tak hezký sny. - Tobě taky.
Ano.
Ahoj.
Ne, nerušíš.
A není to zas nějaká dohazovací akce?
No tak... to jo. To půjdu, ráda.
Tak děkuju za pozvání. Už jsem nebyla v kině ani nepamatuju.
- A líbilo? - Jo, líbilo.
Třeba ta scéna, jak zalila tu nesnesitelnou matku do betonu, ta byla výborná.
Říkal jsem si, že z týhle scény budete nadšená.
- Ale líbily se mi i jiný. - Mně taky. Třeba ta milostná na tom ruským kole.
Sakra!
- Co je? - Milenka mýho muže.
- Tahle? - Jo.
Nechápu, co na ní vidí.
- Ahoj, Heleno. - Čau. Co ty tady?
Ale... byli jsme koupit novou postel. To víš, ta stará už to nevydržela.
To znám.
Pušinka je taky hrozně divoká. Dává mi pořádně zabrat, co?
- No tak, Jakube, tady ne. - Co bych to neřekl?
Naštěstí to chce dělat všude možně jenom ne v ložnici.
Prej má na to nějaký špatný vzpomínky, nebo co.
Takže naše postel je naprosto v bezpečí.
Zdeněk!
- Ahoj. - Tak ahoj.
- Potřebuješ něco? - Ne. Nepotřebuju.
- Ukliď si tady! - No jo.
- Máma nepřijde? - Nemohla, má rande.
- Jako s Michalem? - Ne, s Danem.
- S tím pisálkem, jo? - No. - Tak to asi nebude rande.
- Jenom něco potřeboval kvůli tý knížce, ne? - To nevím, docela se na to vyfikla.
- Namalovala se a vzala si to nejlepší tričko. - To tyrkysový s výstřihem?
Hm, myslím, že jo.
- Tak snad jim to vyjde, no. - Mhm.
Tady.
Třicátá řada. Sedmnáctej hrob.
Tak tady to je.
Docela fešák, co?
Copak by váš otec mohl bejt ošklivej?
- Jak jste ho vlastně vypátral? - Jsem novinář.
Vyčenichat cizí tajemství je moje práce.
Nenápadně jsem se vyptával Vilmy a zbytek už byla hračka.
A tady jsem vám o něm něco zjistil.
Děkuju.
A hlavně se nelekejte. Nebyl to zrovna vzor všech ctností.
Možná vaše matka udělala dobře, že vám ho nepředstavila.
Vy ji budete vždycky hájit, co?
Obdivuju ji. Čím dál tím víc.
Vůbec nevím, jak to může zvládnout.
Já bych se v její situaci dávno složil, a ona hýří optimismem.
V jaký situaci?
Počkejte... Vy to nevíte?
- Co to vyvádíš? - Nechávám promlouvat svou ženskou smyslnost.
O tom nemluvím. Viděla jsem tvůj rentgen a CT.
A co? Sluší mi to na nich?
- Proč jsi mi to neřekla? - Na co by ti to bylo?
- Mohla jsem ti nějak pomoct. - Ale prosím tě, víš, že to nejde.
Ale jo, jsou možnosti. Operace, chemoterapie, ozařování...
- To si strč někam. - Ale takhle umřeš.
- Umřu stejně. - No jo, ale... ne tak brzo.
Hele, já s mou pičulinou přežila tři režimy a jsem jí za hodně vděčná.
Řezat do ní nenechám. Do mý holky zlatý.
- Mami, neblázni. Když to nepodstoupíš, víš, kolik času ti zbejvá? - Jo.
Dost na to, abych stihla zařídit, co potřebuju.
Není špatný vědět datum svý derniéry.
- Můžu se na ni připravit. - A co to jako znamená?
Pořídit si ještě nový prsa, novej účes, sbalit ještě nějakýho novýho chlapa?
Taky. Radši budu svejm fanouškům podepisovat fotky s perfektníma čtyřkama
- než rentgenový snímky. - Proboha, jakejm fanouškům?
- Probuď se, nikdo si tě už nepamatuje! - Jen počkej.
Mami, neblázni. Jde ti o život.
Právě.
Dobře.
- Takže... přestěhuješ se ke mně, abych se o tebe mohla postarat. - To zrovna!
Ty se koukej postarat hlavně sama o sebe. Vždyť se podívej. Jsi na tom hůř než já.
A opovaž se to někomu říct! Jasný?
Jasný.
Ale v něčem bys mi mohla pomoct.
Co myslíš?
Tyhle nebo tyhle?
- Na co? - No... na to velký finále.
- Já ji vůbec nechápu. - Koho?
Matku. Vždycky se o sebe tak bála. Hotovej hypochondr.
Jenom si zlomila nehet, a už běžela k doktorovi.
A teď, když je to opravdu vážný, tak ona dělá jako by nic.
Zajímá ji už jen jedině, jestli se ještě dostane nějakýmu chlapovi do kalhot.
Třeba to, jak se natřásá před tím Danem. Vždyť by to mohl bejt její syn!
- A to tě na ní tak rozčiluje? - Co?
Že si troufne začít s partnerem o tolik mladším.
Prosím tě, co je na tom za odvahu? Vždyť je naprosto trapná!
A ty?
- Nemáš chuť si to vyzkoušet? - Ne, ne, ne.
- A co Jakub? - Co je s ním?
- Dost se teď spolu vídáte. - No... a co?
- Takže po něm netoužíš? - Ne, ne.
- Proboha! Vždyť je to přítel mojí dcery, ne? - Mojí taky.
Hele, nemusíš se bát. Jenom jsme si spolu párkrát vyšli.
Je milej, vtipnej.
Vlastně si nepamatuju, kdy se mi naposledy někdo takhle věnoval.
Je pozornej a zastává se mě.
Ta deska například.
Jenom jsem se o ní zmínila mezi řečí a on si zapamatoval, že ji mám ráda.
Víš, kolik antikvariátů musel prolízt, aby ji sehnal?
Vždycky když ji poslouchám, vzpomenu si na to, jak klopí oči, když se stydí.
Nebo když je nervózní, tak si takhle začne tahat klouby.
Nebo když přemejšlí, tak se mu udělá taková rejha mezi obočím. Všimla sis?
Nebo když se směje, tak má vrásky takhle kolem pusy.
No co?
- Co může chtít? - Možná tebe.
Hele, víš co? To chce klidnej, racionální přístup, jo? Běž tam ty.
- Je po sezení. - Přece mě v tom nenecháš?
Je mi líto. Pravidla je třeba dodržovat. Už přetahujeme dvacet minut.
Víš co? Trhni si.
- Dobrý den. - Ahoj.
- Jdu nevhod? - No... - Jé, zrovna ji posloucháte, co?
No... já si ji občas pustím. Když na to mám náladu.
To je dobrý.
Můžu na chvilku dál?
Nejdu s prázdnou.
No... ale Laura tady není.
Odjela s tou svojí partou zachraňovat nějaký ptáky, nebo co.
Co jinýho. Mně ani nic neřekla.
Myslel jsem, že spolu konečně oslavíme ten novej byt.
Vůbec nechápu, jak na to mohla zapomenout.
Asi si budu muset pořídit nějakou nevyléčitelnou chorobu,
- aby si na mě udělala víc času. - Jsem ráda, že je tak obětavá.
- Já bych se takhle nezištně rozdávat nedokázala. - Ale jo, to ona zase zvládá!
Ale kdybych se oběsil na větvi, jako první ji zajímalo,
- jestli ten strom náhodou nebyl chráněnej. - To přeháníš! - Bohužel ne.
Doufám, že máte velkej hlad, protože vás zvu na večeři.
Ses nepochlubil, že umíš taky vařit.
No... tak... Michal sice nejsem, ale když mi pomůžete...
- Na. - Hm.
Jak se má Dan?
- Dan? - No. - Nevím. Proč?
Prej jste spolu byli na rande. Říkala Laura.
Ale ne, to nebylo žádný rande. Chtěl jenom něco kvůli tý máminý knížce.
Já jsem to věděl.
Teda... jako že jsem tohle přesně říkal Lauře.
- A stejně to není typ pro vás. - Proč myslíš?
No...
Je na vás moc starej.
- Prosím tě, je tak starej jako já. - Vážně? - Hm.
Ale vy vypadáte mnohem líp.
Jo? Děkuju.
- Mám to nakrájet? - Hm. - Dobře.
Co je? Děje se něco?
Na něco jsem zapomněla, ale nic důležitýho.
Hotovo. Můžeme kolaudovat.
Mhm. Děkuji.
- Můžu? - Ne, ne, už nebudu.
Už začínám levitovat a moc breptám.
To to mám všechno vypít sám? Odnesete mě potom do postele?
- Můžu se vás na něco zeptat? - No.
Byla jste někdy...
manželovi nevěrná?
Jak tě to napadlo?
Nevím. Jenom jsem tak zvědavej.
Ale nemusíte odpovídat, jestli nechcete.
- Ne, nebyla. - Fakt? - No.
Co se tak divíš? Copak ty jsi někdy Lauru podvedl?
- Ne, ne. - Tak... proč tě to u mě tak překvapuje?
Jste inteligentní,
krásná, sebevědomá...
Asi se kolem vás musela motat spousta chlapů.
To až přeháníš.
Tak... občas se nějaká ta příležitost objevila,
- ale já jsem ji nikdy nevyužila. - A nelitujete toho?
Ne.
Asi jsem vždycky zvyklá vsadit všecko na jednu kartu.
To je dost riskantní způsob.
No, taky se mě maminka snažila celej život přivést k rozumu.
To si dokážu představit.
Ale neměňte se.
Takhle jste perfektní.
- Ty už bys taky neměl pít. - Já jsem naprosto střízlivej.
Já umeju to nádobí.
Děkuju.
- Jakube, neblázni. Mysli na Lauru. - Čím víc na ni myslím, tím víc chci vás.
Podívej, co děláš.
Pardon.
Zhasni.
Proč?
Jsem stará.
Pro mě ne.
- Nožička... - Mhm.
Co je? Myslel jsem, že to chceš.
Chci. Pokračuj.
Tak já zkusím třeba tohle?
- Dobrý, co? - No, krásný.
Hele, mohla bych si brnknout?
- Teď? - Jenom krátce.
Promiň, můžeme pokračovat.
- Seš si jistá? - Jo, jo, jasně.
Sakra, kde je?
- Sakra, kdo? - Jakub! Kde může teď v noci bejt?
- Není to tak trochu jedno? - Jak jedno?
- Tak seš tu snad mnou, ne? - Jak to s tím souvisí?
Měli jsme mít kolaudaci bytu, tak kde teď courá?
- Asi s nějakou courou, ne? - Jak si z toho můžeš utahovat?
Vy jste fakt výborný, vy chlapi! Nevěra sem, nevěra tam, jako by se nechumelilo!
Jak můžete bejt tak necitelný?
Tak proč tu seš se mnou? Nepřipadá ti to absurdní?
No, to teda jo.
Tak dáme aspoň domino, ne?
- Ahoj, mami! - Čau! Co tady děláš?
- Bydlím přece, ne? - No jo, ale říkala jsi, že se vrátíš až zejtra večer, ne?
Všechno je jinak.
Stalo se něco?
- Jakub mě podvádí. - Co? Jak tě to napadlo, prosím tě?
- Celou noc mi nebere telefon. - Ale to ještě nic neznamená.
Určitě je s jinou.
Poslední tejden se mě už ani nesnažil přesvědčit, abych se k němu nastěhovala.
- Hele, existuje spousta jinejch možnejch vysvětlení. - Jako třeba?
- No, mohl si vyjít s kamarádama a pak u nich přespat. - To by mi nahlásil.
Já teďka doběhnu pro nějaký pečivo a pak mi to všechno povíš, jo?
- Tak já půjdu s tebou. - Ne!
No ne, vždyť jsi sotva přišla. Běž si oddychnout.
Na to nemám ani pomyšlení. Vezmu tašku a proberem to.
Sakra!
- Ty potvoro! - Co? - Proč ses nepřiznala rovnou?
Lauro, prosím tě, nerozčiluj se.
- Znám ho? - Koho? - Toho tvýho novýho chlapa přece.
Jo... No...
- To si nemyslím, že úplně. - Mně to bylo jasný už dávno.
Jenom Jakub mi nechtěl věřit. Tak co, kde ho máš?
Už ode... Teda... spí.
- Nahoře. - Můžu se mrknout?
- On má strašně lehký spaní. - Je nahej, co? - No... hm.
Já se vsadím, že ti Jakub každou chvíli zavolá, jo? A všecko ti vysvětlí.
Tak tady radši zůstaň, ať ho neprošvihneš. Já jsem za momentíček zpátky.
Momentíček! Hnedka budu!
Ještě chvilku strpení!
Dobrý, můžete.
Teda ty jsi rychlík. Jestli se chce jít opláchnout, tak koupelna už je volná.
Já si myslím, že on už se asi sprchuje doma.
No to mi netvrď. Ještě před chvilkou se na mě dobejval.
Koupelna je volná!
- To není možný. Nepotkali jste se? - Ne. - Museli jste se minout. - Hm.
- To je prevít, takhle zdrhnout. To jsme dopadly, co? - To jo.
Ale já se Jakuba tak lehce nevzdám.
A víš, co teď udělám? Přesně to, co bys v mojí situaci udělala ty.
- Jo? - Jo!
Půjdu k němu, sednu si na schody a budu čekat, dokud se nevrátí.
A pak se ho nebudu na nic ptát, žádný výslechy, prostě se mu jen omluvím.
- Proboha, za co? - No... je toho hodně.
Poslední dobou jsem se k němu nechovala zrovna nejlíp.
- Já myslím, že to přeháníš. - Co mám podle tebe dělat?
Čekat, až si ho ta holka úplně obmotá kolem prstu?
Nevím, proč se najednou tak rozčiluješ.
- Nezdálo se mi, že by ti na něm zase až tak záleželo. - Co?
Asi máš pravdu...
Teprv dneska v noci jsem si uvědomila, jak moc pro mě znamená.
- To je jenom žárlivost. - Ne.
Nemohla jsem spát a pořád jsem si vybavovala, jak je skvělej
a jaký to s ním ještě mohlo bejt. Teď ho má nějaká mrcha.
- Jak víš, že je to mrcha? - Takže taky připouštíš, že někoho má?
No... ne, ale... třeba potkal někoho, s kým si docela dobře rozumí.
- A on se ti s něčím svěřoval? - Ne, já si jenom myslím,
že bys mu měla dát příležitost, aby ti to všechno nějak...
teda pokud se něco stalo... nějak vysvětlil.
A pak se rozhodl. Sám.
Mami, já ho miluju. Chápeš?
Já se dám trochu do pucu a jdu.
- Tak co dobrý? - Dobrý.
- Tak jo. Tak mi drž palce. - Hmmm.
Hele, nemohla bych si půjčit to tvoje tričko s tím výstřihem?
- Jakubovi ses v něm hrozně líbila, a i tys mu v něm připadala sexy. - Jasně.
Jo, je tady. Před chvílí přijela.
To víš, že mi řekla, co se stalo. To je strašný.
Jak jsi mohla něco takovýho tý holce udělat?
- Jakej byl? - Mami!
Poslala jsem ho za ní, aby si s ní promluvil a pokusil se jí to vysvětlit.
No, myslím, že už je tady.
Asi se mu to moc vysvětlit nepodařilo.
Mami, co mám dělat?
Mami, seš tam?
- To víš, že jo. - Tak proč se neozýváš?
Poprvé v životě chceš ode mě poradit, tak si to vychutnávám.
Ale neřeknu ti nic jinýho než jindy. Užij si to!
- To myslíš vážně? - Naprosto.
Laura je mladá, oklepe se z toho.
A jestli on tě chce,
tak do toho jdi po hlavě,
než se kouzlo rozplyne.
- Ale já se bojím, že... - Že tě Laura začne nenávidět?
- Jako ty mě? - Jo. - Tak s tím ti nepomůžu.
Asi budeš muset čekat na odpuštění. Jako já.
Co je?
Chci si ji koupit.
Prosím?
Co jako?
- Nebo ne? - Ne, ne, ne. Jo, samozřejmě.
Vypadá docela slibně, co?
Jdeme na to.
Nakladatel už zvažuje dotisk.
- Tak to vám gratuluju. - Díky. - Jste slavnej.
To ne.
Ona je slavná.
No a co?
Je tam kapitola i o vás?
Ne... Ale měla jste pravdu,
bylo těžký tomu uniknout.
Moc vám děkuji. Jste moje hrdinka. Pamatuju si vás ještě jako mladou.
- Kuš, babo. - Ahoj, mami. - Ahoj.
- Můžu taky požádat o autogram? - Jistě.
Co tam mám napsat? "Mojí milované dceři"?
- Jak chceš. - A... můžu?
- Tak. - Jak ti je?
Skvěle. Jako vždycky.
Podívej se, co mám.
Mami!
- Dárek. - Od koho?
Sice starší, ale pořád ještě dobrej.
Já se z tebe zblázním.
A ty se máš jak?
Skvěle.
Je to krásnej pocit, muset si stoupnout na špičky, když chceš dát někomu pusu.
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj, zlatíčko. - Jsem ráda, že jsi přišla, že si můžem konečně...
- Já jsem jenom přišla popřát Vilmě. - To jsi hodná.
Tak hodně štěstí!
Nech ji!
To chce čas.
Lásko, bože, lásko!
Kde ťa luďia berú?
Na horách nerastieš,
v poli ťa nesejú.
Na horách nerastieš,
v poli ťa nesejú.
Lauro!
To jsem ráda, že ses mi konečně ozvala. Musíme si promluvit.
Ale no tak. Už mě nech. Radši vyfoť moji princeznu.
Nestyď se. Počkej, trošku tě nalíčíme... Ukaž.
No vidíš. Usměj se.
- Děkujeme. - Sboristky, na scénu!
Vilmo, pro tebe to platí taky!
Soudružka Válová okamžitě na scénu!
Drahoušku, prosím tě, mohla bys zvednout to svý neodolatelný pozadí
a přijít sem za náma? Potřebujeme tě na scéně.
Děkuju.
Nebreč.
Rozmažeš si oči.
Na tom přece nezáleží.
Jak to, že ne?
Nikdy nevíš, kde narazíš na zajímavýho chlapa.
Co můj make-up? Dobrý?
Dobrý.
- Ale ty šaty jsou na nic. - Náhodou, slušej ti.
Chtěla jsem větší výstřih. Vypadám jako usedlá bába.
Stáhni mi to trochu z těch ramen.
No dělej!
Ještě to druhý.
Prosím tě, mami, nemůžeš se aspoň na svým vlastním pohřbu chovat slušně?
Je to můj den, ne? Tak ještě kousek.
Ať si to naposled užiju.
Jo! Teď je to teprve rajcovní.
- A není to jedno? Seš pět dní po smrti. - Pssst!
Říkala jsem ti, že nemáš před lidma o mém věku mluvit.
Ale že jich přišlo, co? A tys tomu nevěřila.
Většina se spíš přišla ujistit, jestli to není nějaká další tvoje provokace.
Ať puknou závistí, suchaři.
Já si to na rozdíl od nich užila a ničeho nelituju.
Jenom toho,
že jsem si neudělala víc času... na tebe.
Odpustíš mi to?
Není co.
Tak...
teď už je to jenom na tobě.
No tak, pusť mě.
Bereš mi světlo.
Tak hodně štěstí!
Pojď.
- Zdravíčko, paninko. - Dobrý den.
Ale jedete pozdě. Už jsou odstěhovaný.
My vám taky nic stěhovat nebudem.
- Naopak, něco vám vezeme. - Mně? A od koho?
No ale... to není možný. Ona už je čtrnáct dní mrtvá.
- Přesně tak si to Vilma přála. Dobrý den. - Dobrý den.
Můžu?
Dovolíte?
- Ahoj. - Ahoj.
- Vypadáš ohromně. - Děkuju.
- Co potřebuješ? - Nesedneme si?
Já klidně postojím.
Dobře. Tak se pojďme aspoň projít.
Víš, chtěl bych s tebou probrat ty rozvodový papíry.
- Už jsem ti je dávno poslala. - Já vím, já vím. Právě.
To jsem s tebou chtěl probrat. Nechci, abychom se ukvapili.
Celou dobu jsi mě uháněl, abych je podepsala a teďka...
Měli bysme to ještě pořádně zvážit.
Byli jsme spolu přeci dlouho a nebylo to jen špatný.
Máme spoustu společnejch vzpomínek, dceru...
Zrovna minulej tejden jsem ji viděl.
Ten její, není to ten, co byl předtím s tebou?
No... je.
To jsme dopadli, viď?
Mně Elen taky dala kopačky. Našla si nějakýho basketbalistu. Věřila bys?
A víš, že jo?
Co kdybysme to zase spolu dali dohromady?
Ne.
Já vím. Nechoval jsem se zrovna nejlíp, ale...
kdybys mi dala možnost, určitě bych to dokázal spravit.
Všechno spravit nejde.
Víš co? Ty rozvodový papíry podepiš co nejrychleji, jo?
Proč najednou tak spěcháš?
Chci mít už všechno konečně za sebou...
a bejt volná.
České titulky BRICKBOX DIGITAL MEDIA, 2O1O