Rip and subtitles PiosOne 2000
Byly Vánoce 1967. Táhlo mi na šestnáct.
Byl jsem beznadějně zamilovaný a chtělo se mi umřít.
Borisi, pojď rychle. Holkám je zima.
- Tudy. Výborně. - Otevři to.
- Tamaro! - Hned!
- Mějte se. - Mockrát děkujeme.
- Všechno nejlepší. - Děkujeme.
- Tady máte dárek. - Borisi, pospěš si.
- Děkuju, Borisi. - Honem, jedeme...
Dávám bolševikovi rok, maximálně dva.
Dobrý den.
- Co je? - Šťastný a veselý...
Co blbneš?
Jak můžeš bejt tak krutá?
Copak nemáš kouska citu v těle?
Tu kytaru jsem koupil kvůli tobě
A dal jsem za ni celej tátův plat
Ta dávno ještě byla ve výrobě
A já už věděl, co ti budu hrát...
Brácho...
Mami, brácha je mrtvej!
Mami, on se nehejbá. Vážně, tati. Mami, je mrtvej...
Ty blbečku!
- Vy dnes nemáte žádné zaměstnání? - Zase jsem tě dostal.
Už mě dlouho rozčilovat nebudeš, ty smrade.
Příjem! Slyším...
Rozumím. Dejte mi linku dva sta pět.
Obleč si to.
U aparátu major Šebek, připravte mi jídelníček!
Jaký jídelníček? To jsem neřekl.
- Vy jste řekl jídelníček. - Tatínku, ty ses spletl.
Tak to jsem se spletl já. Připravuju děckám jídelníček...
Připravte mi svodky. Končím.
- Co bude dnes k obědu? - Neřvi a běž si to přečíst.
Mami, to máme zase rajskou?
- Co vidíš? - Kuře.
Tak vidíš...
To snad není možný.
Jeho rodina zničí architektonickou památku
a postaví na její místo tank!
Tak si jich dáme ještě pět.
Raz... dva... tři...
Pět...
- Jindro! - Šest...!
Sedm... Já jsem řekl deset!
- Říkals pět. - Řekl jsem 5 a myslel jsem 10.
Pojď, necourej se.
Mami, víš, že jeden chlap škytal v kuse 13 let?
Děvčata, pojďte...
Dobrý den!
- Ahoj, teto! - Ve škole jsem paní učitelka.
Soudružka učitelka!
A vyřiď vašim, že přijdeme až pozítří.
- V kolik mám teda přijít? - Ve tři.
Ty tady budeš na svátky sám?
Ne úplně. Mám tady promítačku a piáno.
- Jinak je to tady na hovno. - To je lichotka.
Máte tady balík z Ameriky.
- Od soudruhů rodičů, co? - Jo.
Ty jsou skvělý, co?
Pěkný kozačky. Byly by dobrý na mý mámě.
Co to kecáš? Podívej se na svoje boty.
Pojďte dál!
Máš lístek?
- Elien vypadá jako Jean Marais. - Snad to bude lepší než minule.
Vždyť je skvělý, že to pouští.
Slyšeli jste, že je Jean Marais na kluky?
- Fakt jo? - Zase kecá.
Jak jste říkali s tou podobností...
- Myslíš, že Elien je... - Buzerant... teplej...
Buď zticha!
- Ahoj! - Ahoj.
- Tak já jsem jako Jean Marais? - To říkala Jiřina.
Říkala jsem ti, nejezdi na náledí na kole.
Líbali se líbali! Dlouho, děsně dlouho!
Co se tady rozháníš?
Neříkal jsem ti, aby ses dal na svátky ostříhat?
- Jseš zarostlej jako Ezop. - Ezau, tatínku...
Ten taky.
A koukej vyluxovat! Nestůj tam!
Tak, já ti pomůžu.
- Proč teta Eva nepřijde? - Ona přijde. Na Boží Hod.
- Dneska má návštěvu. - Soudruha učitele?
Kruci, teď aby se to tam vešlo...
No, soudruha učitele.
Láska, to je nemoc zlá
Každý na ni svůj lék má
Poslechněte, jak jsem na to od lesa šel já
Šťastný a veselý! Vteřinku, prosím tě.
- Péťo, dělej. - Obsazeno.
Jak dlouho ještě?
Dlouho.
Volno.
- Co to tady smrdí? - Karma... to je osud, víš?
Narodil se Kristus Pán, veselme se,
z růže kvítek vykvet nám, radujme se.
Z života čistého, rodu královského
nám, nám, narodil se...
Nám, nám, narodil se... Ona se usmívá!
Usmívá se!
Kdyby mi chrstli vařící olej do ksichtu, tak se ona bude co?
Bude se smát!
A přitom je to tak jednoduchý.
Tady mělo být jemné, něžné cé a co jsme slyšeli místo toho?
A prznitelka se usmívá navzdory své podprůměrnosti
a otci na očích se tahá s největším exotem v okolí.
To byste ji mohli utlouct a stejně bude hrát...
Přitom je to tak jednoduchý.
Narodil se Kristus Pán...
Nám, nám, narodil se!
- Já přeci nemám sluch! - Cože? Krev mé krve?
My máme s maminkou absolutní sluch!
Je to jinak. Děláš mi to schválně! Znova!
- Mami, je ti dneska líp? - Jo, neboj. Je to dobrý.
- Je to lepší. - Něco jsem řekl!
Sabotéři.
- Nesem vám noviny... - Maminko...
- Nazdar. - Zdravím vás.
- Bóžo. - Ale, prosím tě. Ukaž.
No, no, mládežníku.
- Zazpívej nějakou koledu. - Narodil se...
Drž hubu. Nemůžeš toho nechat
aspoň na Vánoce? Tyhlety politický provokace.
- Kluci! Ne abyste se sázeli. - Václave! Babi!
Švagřice má milovaná!
- Kde máš ségru? - Ta přijde až zítra.
- Babi, má vážnou známost! - Zaplaťpánbů, že si našla mužskýho!
- Profesora biologie! - Profesora biologie...
- Maminko, ty nám jenom hoříš! - Vážně? Já jsem úplně...
Pojď se podívat...
Proboha, sundej mi to!
Počkej, uklidni se! Já to sundám.
Ty mě vždycky dostaneš! To jsou Vánoce...
Pojď sem. Přezout, máme novej koberec.
- Štědrej večer nastal... - Drž hubu. Přezuj se.
- To jste fasovali, ne? - Já ti dám... To je úplně nový!
Tak vidíš, brašule. Profesor biologie...
Ten ti to vysvětlí s tím medvědem. Čtyřmetrovým...
Já říkám to, co říkali v televizi. Že medvěd kodiak měří 3,7 metru.
- Dáš si panáka? - Jistě.
Tři metry sedmdesát...
Tři metry sedmdesát má slon! Africkej!
- No a co? - Kluci, prosím vás...
Nesmíš věřit všemu, co se říká v televizi.
Já říkám, že tam říkali, že když si stoupne na zadní
měří tři metry sedmdesát, možná víc!
Brašule, nevěř tomu. Já měřím sto osmdesát pět.
- Já mám metr osmdesát tři, no a co? - Tak mně vlez na záda.
- Nech toho! - Zkus se dotknout stropu!
Zkus se dotknout stropu,
a uvidíme, jak je ten tvůj kodiak velkej.
Maruš, pozor, bude kodiak. Vylezu nahoru. Tady se opři.
Tak. No opatrně. Počkej...
Teď musím na tebe nějak, hergot...
No, ty ale musíš na zadní...
No, ty děláš zadní, já vztyčuju přední...
Stůj, opatrně, jo? Já jdu nahoru.
- Dělej. To je vůl... - Ježíši...
Udělej tam značku!
Jak mám udělat značku, ty vole?
- Drápem, ty vole... - To je blbec. Ježíši...
Uzlinko, podej mi vidličku.
- Tati, zabruč. - Co říkáš?
- Zabruč! - Já ti zabručím, až slezu dolů.
Podej mi to opatrně, ať se ti nic nestane.
- Už to mám. Tady udělám značku. - Vám to minule nestačilo?
- Nečum na mě a zaměř to! - A co kouzelný slůvko?
- Prosím? - Kouzelný slůvko!
Já tě zabiju, ty parchante.
Ty vole, udrž to...
- Ahoj. - Ahoj.
- Co je? - Elien se ti omlouvá.
To je každej rok...
- Uznal, že to přehnal. - To je dobrý.
Tohle ti posílá na usmířenou.
Dík.
Jindřiško! Ještě jsme nelili olovo!
- Olovo volovo. - U nás měří medvěda.
- Tak ahoj. - Šťastný a veselý!
Zatracený ženský! Nesahejte na mě!
Už jsem u lavóru?
Co tam vidíš, Jindřichu?
Dávám bolševikovi rok. Maximálně dva.
- Nádhera, viď? - Jo.
- Nepřipadá ti to magický? - Připadá.
Podívej.
Já miluju sklo.
Já jsem si strašně přála těžítko.
- Tohleto není jenom těžítko. - A co to je?
Kodiak...
Slyšela jsem, že jeden člověk škytal nepřetržitě 13 let.
Ty neumíš na chvilku zadržet dech?
Jako kluk jsem vydržel minutu a půl pod vodou.
A to je těžší, poněvadž nemůžeš dýchat kůží, pórama...
- Nech toho! - To je hračka, ne?
Péťa říkal, že lovci perel vydrží pod vodou 15 minut.
Prosím tě, to není možný.
- Co by nebylo? - Čtvrt hodiny?
- No jistě. - Ty nevydržíš ani minutu.
Co bych nevydržel ani minutu?
- Ale kluci... - No co? To zkusíme...
Od teďka se nehádám, od teďka se sázím.
- Vteřina korunu! - Dobře.
Co je do minuty, to je tvoje, co je nad minutu, je moje. Jo?
Takže pojďme...
- Tři, dva, jedna... - Musíš podle mě.
- Tak řekni ty. - Připravit, pozor, můžeš!
- Už? - Ne, ne...
Ne, to vůbec ne. Zacpi si nos! Nosní dírky si zacpi.
Tak si zacpu nos. To je takovej problém?
Připravit, pozor, teď!
Dejchá.
Slyším, jak dejchá.
Dejchá.
To vidím, to slyším. Už tě nesleduju. Už si dejchej.
Končím, ruším... Ruším, nesleduju tě!
On červená...
Brašule, neblbni. Rupne ti cévka v mozku, člověče...
Neblbni, máš svůj věk. Vždyť to s tebou sekne.
To je vůl...
- On by se nechal zabít. - Kolik mu to dělalo?
- Nemá to cenu. Není pod vodou. - Co pod vodou?
- Jako bych jel na kole z kopce. - Jak to myslíš?
- Nemusíš šlapat, ne? - A pod vodou se musí šlapat?
- Copak bude pod stromečkem? - Přála jsem si kuši.
Ale kuš, prosím tě...
Venco, pojď do koupelny!
Promiň, maličká...
Kluci!
Promiň, stařičká...
Vidíš to? Nedejchá.
Minuta, vteřina. Máš u mě korunu!
To je neuvěřitelný, člověče! Ty jseš obojživelník!
Můžeš mně říct, cos obalila? Ten kapr plove ve vaně!
Já jsem ho koupila předevčírem, už naporcovanýho.
Copak ty dokážeš zabít kapra? Když tatínek už nežije?
Nedokážeš, co?
Vzpomeňme těch, kteří nemohou zasednout k štědrovečerní tabuli.
Věnujme vzpomínku a modlitbu těm, kteří padli za války
a mým umučeným kamarádům z odboje.
Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé,
přijď království tvé, buď vůle tvá,
jako v nebi, tak i na zemi.
Chléb náš vezdejší dej nám dnes a odpusť nám naše viny,
jakož i my odpouštíme našim viníkům...
Amen.
Tak dobrou chuť.
Veselé Vánoce!
Uzlinka!
Kuše!
- Kdo jí to dal? - Ježíšek, ne?
Že má pořád ten samej balicí papír.
Copak je asi tohle, maminko?
- Vždyť ty víš. - Nevím.
No ne! Pravá vodečka Stoličnaja!
- Teď to neotvírej! - To je od ďádi Borise?
Od ďádi Borise máme stojánek. Přijedou zase o prázdninách.
A copak je asi tohle?
Díky, táto.
Ty jsou, co?
A teď něco pro maminku... od tatínka.
- Skleničky? - Jen si klidně zatřes.
Ty už jsme potřebovali! Jsou už všechny vymlácený.
No právě. Všechny už jsou vymlácené.
Všimla sis něčeho zvláštního na těch skleničkách?
- Jsou lehký. - No. Tady totiž...
Tady přestává legrace.
Tak se dívej, posměváčku!
Lidunko, copak se stane, když hodíš obyčejnou skleničku na zem?
- Rozfláká se. - Správně, rozbije se.
Obyčejná sklenička se rozbije. Tak tomu dřív bývalo.
Ale pár chytrých hlav se dalo dohromady...
Neškleb se!
A není náhodou, že se to stalo v Polské lidové republice.
- V socialistickém Polsku! - To není náhoda.
Ta slavná Polka madam Curie-Sklodowská... sklo...
No prostě...
- Nerozbitná sklenička! - Cože?
Zázrak!
Můžu to zkusit taky?
Lído!
- Jakou silou? - Vší silou, děvče!
A skláři nebudou mít co žrát.
Babičko...
To znamená, že jsme zase o krok před nimi!
- Bude to stačit, myslíš? - To bylo málo.
Tak málo, říkáš?
No dobře. Tak na, chlapče!
A komu tím prospějete, co?
Druhé straně?
Všimli jste si těch zvláštních střepů?
Jsou jako kytičky, takový kulatý! A neřežou!
No fakt. Já jsem v životě něco takovýho neviděla.
To je zvláštní. Celej rok jsme u stolu čtyři.
A máme jich ještě pět.
Takže to máme jeden pokus pro každýho, co?
PIONÝRE, VYDRŽ!
- Co to je? - To je moc zajímavá věcička.
To jsem koupil na stáži v Kyjevě.
- Znáš Kyjev? - Ano.
To je nádherný město, všechno nový, krásný.
A tam jsem právě sehnal tohle. "Vyděržaj pianěr."
- Ty panimaješ? - Da.
To je hračka, kterou se tam chlapci jako ty zocelují.
To bolí!
- Péťo, nestalo se ti nic? - To jenom trošku brní.
Smysl a vtip té hry je - vydržet. Pusť to!
Pustit, zatnout zuby a vydržet.
A proč se tak třeseš?
Protože do mě jde proud.
- Tak se pusť! - Jak se mám pustit,
když do mě jde proud? To by to musel chlapec vypnout.
- Péťo, vypni to. - Vypni to na chvilku.
Vypni to!
- No, a co...? - To není moc bezpečná hračka.
Jsem učitel biologie, tak vím, co si můžu dovolit. Vem si to.
- Já to nechci. - Vem si to, je to legrace.
- Já to popadnu. Pusť to! - Ale ne moc!
Může to pustit naplno, to nevadí.
- Vždyť to nic nedělá. - Teď nemůže, nedotýkáme se.
Těla se dotýkají... Ať v květnu nebo v máji...
- To je vzrůšo, co? - To bolí.
Krása, Vilmo! To jsem si snad ani nezasloužil.
Ale největší radost udělá takový dárek,
který člověk vyrobí sám.
Jo... To je pro mne?
Děkuju, Jindřichu. Práce všeho druhu, že?
To je pejsek?
- To je velbloud! - Kde ses to naučil?
Za války v lágru!
Vyrobil jsem i šachy z chleba.
- Z bílého a černého chleba? - Ne! Z válečného komisárku!
Díváš se na prapočátek života.
Tady začíná vývoj završený naší existencí. Zázrak!
Goťák! Pojď.
- Tady něco strašně smrdí. - František.
František takhle nemůže smrdět.
- Co blbneš? - Šukání je pro děcka.
Chlapi si vypijou! Co?
- Teď tady něco smrdí. - Matko, neser!
Já vám něco předvedu, co jste ještě neviděli.
Prokristapána, Bohoušku... Nech už toho!
Mlč, ženo! Víte, co udělá voják v zákopu...
když se potřebuje zahřát...
- Cože? - Víte to někdo?
Když... kulky... osobně... jmenují...
- Když kulky osobně jmenují? - Co?
Brašule, to neuděláš.
- Maršál Malinovskij! - Brašulje!
- Táto! - Co?
Jseš kaťuše, člověče!
Hande hoch!
Povyšuju tě na nástěnkáře.
- Nenapijeme se trošku? - Potom.
Nezapálíme františky? Že bychom si přivoněli...
- Hodí se to na Vánoce? - Hodí.
Jsi můj nejkrásnější dárek, Evi. Já si tě rozbalím.
Zvedni ruce...
Předkloň se...
No... sedni si.
- Nejdřív sundáme botičky. - Počkej, dej mi tu botu!
Druhou botičku. Obě botičky, krásný nožičky...
Evi, vidíš to? Líbí se ti? Evi!
Vem to do rukou a vnímej jenom tu energii.
- Já to nechci. - Vem to do rukou.
Na kolenou tě prosím, vnímej tu energii.
A teď náušnička jako třešnička.
- To je vzrůšo, viď? - Já nevím. Mně je nějak blbě.
- Mami... - Ano?
Dělej! Zhasni!
- Soudruhu, můžu se něco zeptat? - Ano?
- Hoří hovno? - Péťo!
- Co říká? - Jestli hoří hovno.
Třeba velbloudí ano. To je pravda.
Ty nevíš, kolik je hodin?
- Kolik je hodin? - Moc!
Říkali jsme si, že tatínky budeme vybírat spolu.
Mazej do postele, nebo ti ten mikroskop zabavím
a dostaneš ho až na konci školního roku!
Nekoukej po mně a běž.
Dobrou noc. A už nezlob!
Takže já dělám konkurs na tatínka.
Já tady dělám hezký Štědrý večer neúplné rodině.
Fikci nějakou, iluzi vytvářím pro chlapce,
žáka šesté třídy, který mě bude hodnotit.
Bude rozhodovat, jestli s tebou můžu být pár chvilek na lůžku.
Přišel jsem s nabídkou kvalitního sexu.
Štípání bambusu, poloha mléka a vody.
Hodiny domácí přípravy jsou k ničemu. Kvůli vašim...
- Dobrou noc. - Sašo, pojď.
- Nemusíš se přemáhat. - Já se nepřemáhám.
Jenom tě prosím, tiše a rychle.
- Evi... - Hlavně rychle.
- Jseš si jistá, že to chceš? - Ano, jsem si jistá.
- Evi, víš... - Jau! -Promiň!
- Nic se nestalo. - Učiníš mě neskonale šťastným.
To je dobře, Sašo.
- Já budu potichu, neboj se. - Potichu a rychle.
Evi...
Co to je?
Do prdele! Já se na to můžu vykašlat. Já se z toho nepo...
Mami!
Já ti...
Co je to za hnusnou máničku?
Myslíš Gagarinova bratra?
Jsem ti chtěl tu nástěnku svěřit.
Smrade!
- Kolik, pane doktore? - Je to víc než minule.
S tím tlakem něco musíme udělat, paní Vilmo.
Chtělo by to na 2-3 dny k nám na oddělení.
To nemůžu.
- Berete ty prášky? - Někdy zapomenu.
To nesmíte. To je velmi důležité.
Před obědem si dáme, pane profesore, něco ostřejšího.
Tady mám 60 % slivovici od doktora Vacenovského.
- Vilmo, dej si štopičku. - Ne, paní Vilma ne.
- Ale, pane profesore... - Ten tlak je vysoký.
- Já si dám za mámu. - To není ajrkoňak, slečno.
To je pití pro chlapy! Víte vy vůbec, jak se to pije?
Pozvednout sklenku, přivonět, ucítíte ořechovou vůni jader.
Musíte nasát...
To je bolest!
Chcete mě zabít, smradi? Vztyk!
Odchod! Oba!
- Tak co? - Hm, co...
Co ten tvůj učitel?
Já ti nevím.
On je slizkej, co?
Hm. Péťa ho taky nemá rád.
- Můžeme si pustit novou desku? - Radši ne, Péťo.
- Teti... - To víš, že jo, Peťulko. -Díky!
Nebude to Bohoušovi vadit?
Ať tu chvíli řve někdo jinej.
Já si snad dám inzerát.
- Inzerát? - Péťa tátu potřebuje.
Prosím tě, Evo...
Stačí, když nebudeš chodit ohnutá.
Děkuji.
Na Hod Boží podáváme vepřovou na smetaně s bramborovým knedlíkem.
Viď, Vilmo? A pan profesor si vždycky rád přidal.
Velice rád.
- Můžeme jíst? Dobrou chuť. - Nápodobně.
Dnes se mi ta omáčka nějak zdrcla. Není to ono.
- Naopak, je znamenitá. - No, bývává lepší.
Dobrá hospodyně je vždycky nespokojená.
To je pravda. Je vynikající!
Nejsou ty knedlíčky trochu mazlavé?
Noky přece musí být mazlavé. Na povrchu.
Slyšel jsem dobře? Řekla jsi noky?
Maminčiny noky přece.
Pravý nok je na povrchu klouzavý a uvnitř kyprý a vláčný.
Mluvíš o maminčiných vynikajících bramborových knedlících?
Mluvím o senzačních maminčiných nocích.
O těchto typických vídeňských bramborových knedlících?
Ty se je opovažuješ nazývat...
- Noky! - Knedlíky!
Vysvětlím vám rozdíl mezi knedlíky a noky.
Knedlík se vaří ve vroucí vodě ve formě podlouhlých válečků.
Po vyjmutí z lázně se krájí na tenké plátky.
Po obrubě plátků může být knedlík trochu oslizlý.
Naproti tomu, typický nok
se ve formě kuliček nebo šišek, vaří každý kousek odděleně.
Tudíž je slizký po celém svém povrchu.
Mně se to jeví docela logicky.
Vilmo! Jak jsi vařila tento knedlík?
V ubrousku v páře.
Tak a teď mluv!
- Noky připravujeme též v páře, že? - Ano.
Když nevíš, jak se před hosty chovat k vlastnímu otci,
tak mi táhni z očí!
Mohu dožvýkat poslední nok?
Poslední knedlík nech knedlíkem a táhni!
Možná jsem vařila knedlík a vyšel mi nok.
To je typický alibismus!
Ty jsi učila vařit v Alcronu, a nevíš, co mi cpeš pod čumák?
Vy to možná nevíte, ale já bych nikdy nepozřel
něco tak odporného, jako je nok!
Jak se to vůbec vyjadřuješ o maminčině kuchyni?
Nevíš, že to je typický suchý vídeňský bramborový knedlík?
- Nok! - Knedlík!
- Jindro, pššt, no! - Klid, mami!
Mě učil pan farář, cti otce svého i matku svou,
a toto je výsledek materialistické výchovy.
Udus se tím nokem!
Zatím je to můj byt! Tobě tu nepatří ani ten knedlík!
A je to tvoje vina, výsledek tvé výchovy!
To měla být moje výchova!
Ale to bych se nesměl ani na vteřinu hnout z domu!
To bych tady musel stát s bičem od rána do večera!
Myslíš, že nevím, jak si tady šuškáte:
"Rychle, než přijde tatínek." To bylo prostě k nesnesení!
Choval jsem si na prsou zmiji, celé klubko zmijí!
- Dej mi pokoj! - Proboha, máme návštěvu.
Nemusí to každý slyšet.
Ať to každý slyší! Nedalas mi syna, víš?
Co mohu čekat od ženy jako jseš ty?
Pane profesore...
Uvědomuje si ten spratek, že jsem na nitroglycerinu?
Klid, Jindřichu.
Mě vyslýchali nacisti, děvenko!
Na mě si s nějakým nokem nepřijdeš!
Dejte to pryč. Mně se z těch noků dělá mdlo.
Kdo se tě ptal na tvůj názor?
Až vychováš vlastní dceru, přijď diskutovat se svým otcem!
Viděl jste to, pane profesore?
Francouzštinu, angličtinu, klavír člověk platí, a takový monstrum!
Co říká o nocích odborná literatura?
Jemný vídeňský nok připravujeme v páře...
Já ti dal život!
To je tím, s kým se taháš!
S anarchistickým bohémem, rudým bolševickým nokem!
- Co si přeješ? - Tatínek vám přeje hezký svátky.
A vzkazuje, jestli by aspoň na Boží Hod nemohl být klid.
Tatínek...
Pojď mi to povědět sám, ty Koněve!
Nemusíš posílat spojku, tady nejseš na generálním štábu!
Každej ví něco.
Víš snad ty, kdo založil Beatles?
Myslíš, že Svojsík, Frištenský nebo Tyrš? Víš hovno!
- Odkdy ty držíš Boží hod? - Já se z toho zblázním.
Dobytku, kterej se zleješ i na Štědrej večer jako mužik!
A ty si trhni nohou! Až to s tebou zase šlehne,
tak ti podruhý pomáhat nebudu, ty parchante!
O to se tě nikdo neprosil!
Tohle je můj dům, můj byt, já si tady můžu řvát jak chci!
Ty jsi ho dostal za šaškovaní na buzerplace,
já za léta strávená ve fašistických kriminálech!
Není voják jako voják!
- Pardon. Rukulíbám. - Dobrý den.
- Přeju vám příjemné Vánoce. - Vám taky. Běž, Péťo.
- Dobrý den. - Nazdar.
- Nešla by Jindra ven? - Nikdy... nebo navždy!
S tou kytarou teď stojím před tvým domem
Měj soucit aspoň k tomu javoru
Jen kvůli tobě přestal býti stromem
Tak už nás oba pozvi nahoru, pozvi nahoru
Pozvi nahoru!
Péťo! Přestaň blbnout a pojď mi pomoct. Honem!
- To jsou změny, co? - To je život.
Už bylo načase.
To je správný, aspoň pořádný divačky. Aspoň se nebojím
Lepší se mi to vypráví tady všem.
Proto se hoši ani dívky nemusí stydět přijít k nám na stanici
prohlídnout si naše pracovisko.
Soudruhu kapitáne, možná už tě trošku zdržujeme,
ale když už máme tu vzácnou příležitost, a někteří mládenci
třeba uvažují o práci příslušníka jako o svém budoucím povolání,
co kdybys řekl nějakou dobrodružnou historku ze služebního života?
Jistě se napínavými příběhy jen hemžíš!
Ona je to taková mravenčí práce - papíry a zase papíry.
- Prosím... - Soudruhu, prosím...
Dostali jsme rozkaz zlikvidovat diverzanta na motorce.
Muže s koženou brašnou.
Zaujali jsme pozice v nepřehledný zatáčce u rybníka na skále.
Mohlo být tak půl třetí,
přijíždí k nám motorka a na ní muž s koženou brašnou.
Jistě, byl to narušitel. A nejspíš vrah.
S takovými se musí jednat bez milosti.
To není jako práce s buzolou, děti.
Jen co dozněly výstřely, ozval se další motocykl.
A na něm muž s koženou brašnou.
Rozkaz zněl jasně: Nesmí projet za žádnou cenu!
Nebyl čas lámat si hlavu kdo je kdo...
Chceš říct, soudruhu kapitáne...
No jo, dvě dávky. Už musím běžet. Služba je služba.
To je dost drsný, co?
musí ta společnost mít důvěru v nás a v naši politiku.
Jestli některej soudruh říká, že stranická politika,
že to je záležitost jenom nás komunistů, tak ví hodně málo...
- ... o politice! - O komunistické politice.
Co chtěj reformovat? Vždyť jsou to pořád ty samí lidi!
Ty samí hajzlové.
Zloději a vrazi.
Z roku 1948 nám chtějí dělat demokracii!
- Tady jsou, podívej! - Ukaž.
- Se švihadlama! Pojď sem. - No to jsou fešáci!
Tahle ministryně prý skoro nespí,
protože ráno se nejvíc udělá.
Je to emancipovaná žena, hodná, bdělá
a dělá to ráda, protože je emancipovaná.
- Vypadá jak domovnice! - Zavři dveře.
- Ale proč? - Někdo tě uslyší.
Zase tě zavřou.
Proletáři všech zemí, vyližte si prdel!
To se mi ulevilo, drahoušku.
- Něco ti je? - Nic mi není.
To ti tak budeme věřit, když jsi hekla.
- Já nehekám. - Hekla jsi!
Proč bys hekala, kdyby ti bylo dobře?
Já tě celé dny pozoruju.
Bledneš jako smrt, ztrácíš se mi před očima.
Mně přeci můžeš všechno říct! l to, že ti není dobře!
Teď jsi hekla! A popři to.
Dcera je drzá...
A starý hypochondr tady neustále heká a heká!
Já, válečný invalida a kripl po třech infarktech, hekám?
Obtěžuji tím někoho? Neobtěžuji!
Promiň. Já vím, že jseš nemocná. Ale já taky.
Já jsem se nikdy neoženil, protože jsem varietní umělec.
To je kočovný život.
Dobrodružství... čáry, kouzla, magie.
Mám dietu.
Je to osamělý život. Proto jsem se přihlásil na ten inzerát.
Asi bych měl něco předvést. Přirozeně.
- Jak dlouho se tím zabýváte? - Od malička. Promiňte.
Prakticky od dětství.
Pardon, dokončíme kouzlo.
- Pavlíčku, foukni. - Péťo.
- To je starý. - Divil by ses, jak to stále zabírá.
Promiňte.
- Ale! - Dobrý den.
Tak mládež nám tu dělá něco pro své zdraví.
Předložte svoje kuřácké legitimace, děti.
Je jaro. Mládí nám tu randí, co? Místo učení.
Někdo spoléhá na rodiče, co? Ale hormony pracují.
Všechno se to páruje v přírodě.
A tady nám, jak se zdá, někdo přebývá. Co, Šebku?
Ať počítám jak počítám, jedna, dvě...
- Víš co? Jdi do prdele! - Prosím?
Jdi do prdele!
Květinová alternativa v rodině důstojníka lidové armády.
Teď jseš hrdina, co? Jsem zvědav, co tomu řekne soudruh tatínek!
Haló? Ahoj, tati. Jo, dobrý...
Stejně to má nejlepší, že má rodiče až v Americe.
- A tohle? - Ukaž.
To je starý otec, děda.
- To je pohoda, když není táta doma! - To se neříká.
Já jdu k tobě do pelíšku, jo?
- Bude ti horko. - Nebude.
Tak pojď.
- Kyselý... - Jak to myslíš, kyselý?
Od profesora Rhona z Bubenče nemůžou být kyselé!
Jsou pěkně hnusný!
On byl takovej, i když jste spolu chodili?
Kdo? Táta?
Ne, nebyl.
S kým ty vlastně chodíš?
S tím hezounem? Nebo s tím sousedem?
S kým ty bys chodila?
- To je jednoduchá otázka. - Tak já jsem po tobě.
Takže s tím Elienem?
On je trochu jako náš táta.
No, to bude peklo. To nevydržím.
Myslíš, že má Elien něco společnýho s mým otcem?
- Jak tě to napadlo? - Já nevím. Tak jo, nebo ne?
Víš, že jo?
- Nebuď trapnej. - Tak se příště neptej.
- Podívej se, tady se fláká. - Michale!
Pššš! Ticho! Ať mi ho nevyplašíš!
Měj rozum, Bóžo!
- A mám tě, ty syčáku! - Co je?
Stůj, ty dobytku! Počkej, to si vyřídíme. Říkám ti, stůj!
- Až se uklidníš. - Já že se mám uklidnit?
- Tati, nedělej mi ostudu! - Bóžo...
Tak si o tom promluvme jako chlap s chlapem, jo?
- Už jseš klidnej? - Naprosto.
- Můžeme si promluvit? - Dobře, ale zůstaň, kde jsi.
- Já se nehejbám, sakra! - Mami, že se hejbá?
To fakt nemá cenu, tak jsme se přece dohodli, ne?
- Ty nevěříš vlastnímu otci? - Ne, nevěřím.
- Slyšeli jste to? - Dobrý večer!
Dobrý večer. Jindřiško?
Co by tvůj tatínek řekl, kdyby ses s ním bavila takovým tónem?
To jsme to dopracovali! Ty hajzle jeden!
Počkej doma!
- Třídnímu učiteli se omluvíš! - On si začal!
Blbče!
Děkuju.
Já nebyla v kině snad patnáct let.
Jindro!
Pojď domů.
Pojď domů!
Ta židle je nějak nízko. Jsem tu jak v ušáku.
Ale jídlo je výborný. Daleko lepší než u nás na stanici.
To víte, samá kantýna. Tam se nevaří jako tady u vás.
Já bych vám měla říct, že Péťa hrozně zlobí. Opravdu moc!
Dělám po školách besídky. Proto jsem přišel na váš inzerát.
Aha.
- Chceš vidět pistoli? - Ne.
Kluci vždycky chtějí vidět pistoli.
- Můžu se na něco zeptat? - Ne!
- Co by tě zajímalo? - Mě by zajímalo...
Nehoří, Péťo, jednou provždy nehoří!
Vy jste prej vodkrouh chlapa... Je to pravda?
To už je dávno. Zúčastnil jsem se takový akce.
- Proti komu? - Proti špiónovi.
Dohromady není co vypravovat.
Dostali jsme rozkaz zlikvidovat diverzanta na motorce...
- Že už nebudeme psát inzeráty? - Nebudeme.
To zvládneme sami. Budu pracovat.
Jdi, ty...
To je...
Jindřiško, nevíš, kam jsem si včera odložil zuby?
Do skleničky v koupelně.
Ako mladé dievča, už je to za nami
Po stromoch som liezla s našimi chlapcami
A vždy keď na strome zlomili halůzku
Hádzali mi chlapci čerešne za blůzku
Keď boli zvedaví, čo to mám pod blůzkou
Odháňala som ich zelenou halůzkou
Ubránila som sa viacmenej úspešne
Nikto nesmel siahnuť na moje čerešne
Neverte mládencom, keď sa vám zapáčia
Vyjedia vám všetky čerešne z koláča
- Dobré odpoledne. - Dobrý den.
Dříve, než přistoupíme k otázkám prospěchu,
musím vás upozornit na jednu velice nepříjemnou věc.
Rozmohl se nám tady takový nešvar.
Děti velice často používají sprostá slovíčka.
Zejména pak jedno slovo.
Je to slovíčko...
Prcat.
- Odkud to přišlo? - Od nás to nemají.
- A to říkají všichni? - Všichni.
Šebková taky.
- To je hrůza. - Ano?
Dobré odpoledne. Promiňte, že vyrušuji...
Já tady běhám po chodbách, vůbec se neumím orientovat.
Víte, moje žena měla na starosti tyhle schůzky.
Já hledám učebnice... učebny gymnázia.
Pane Krausi, to je o patro výš.
Teda... níž.
To jste špatně.
Á, pardon.
- Hledáš někoho, soudruhu? - Cože?
- Pane Krausi! - Pardon...
- Není vám něco? - Jen se mi zatočila hlava.
- Ale nějak se mi nelíbíte. - Vy taky vypadáte hrozně.
Ne, promiňte, jste taková bledá.
To já vždycky na konci školního roku.
Našel jste to?
Nenašel.
Mě nikdy nenapadlo, že budu bez ženy takhle nemožnej.
Jindřiška je už skoro dospělá.
- Já jsem chtěl vždycky syna. - Já vám půjčím toho svýho syčáka.
Tak děkuju, já už jsem doma.
- Můžu se vás na něco zeptat? - Samozřejmě.
- Za co máte to vyznamenání? - Za chrabrost.
- Tak děkuju a dobrou noc. - Dobrou noc.
Haló? Tati?
No, dobrý. Za váma do Washingtonu? Kdy?
Život je jen náhoda
Jednou jsi dole, jednou nahoře
Život plyne jak voda a smrt je jako moře
Každý k moři dopluje
Někdo dříve a někdo později
Kdo v životě miluje, ať neztráci naději
Co tak letíš? Vždyť mě uštveš.
Nemůžu tam jít takhle ufuněná. Jdeme napřed k tetě.
- Néé. - Tak běž.
Jde sem teta Eva. Ale zase nejde k nám.
Prosím tě, ona to myslí opravdu vážně?
Já myslím, že to už je hotová věc.
Děláš, jako kdyby to byla nějaká novinka.
- Na tom ty nic nezměníš. - Co já na tom budu měnit?
Definitivně si zkazí život s tím cholerikem...
Je učitelka, ale naprosto nepoučitelná!
Chceš tam zítra rajskou?
Běž otevřít, prosím tě.
- Dobrý den. - Dobré poledne, paní profesorko.
- Pojďte dál, odložte si. - Nejdeme moc brzy?
- Ale kdepak. - Péťa otravuje už od rána.
Hele, co jsem ti donesl!
No to je teda nádhera!
- Ahoj, Jindřiško! - Dobrý den.
Co to děláš?
- Noky? - To měly být knedlíky.
- A rozvařily se ti. - Hm...
Ukaž, pusť mě k tomu. No, to se stane.
Josef Augusta: Zdeněk Burian. No, s tím tě můžu seznámit.
To je můj kamarád.
- Péťa je z něj úplně hotovej. - Já taky.
- Vždycky jsem chtěla holčičku. - Táta zas syna.
- Můžu ochutnat? - No.
To vypadá dobře.
Ta je úžasná! Tos dělala sama?
To je mámin recept.
Proč je tam tak dlouho?
Evě není osmnáct.
Snad ví, co dělá. Jsem ráda, že budu mít ségru v baráku.
Mně tu úplně stačil on!
- Není to ono, co? - Je to dobré.
- Ta omáčka? - Je to vynikající!
Ostatně, já sním všechno. Kriminál mě naučil.
To si nedovedete... Ale je to vynikající!
Je to výborný, viď Péťo? Řekni něco.
Ty knedlíky připomínají vajíčka karety obrovské.
- Koho? - Mořské želvy!
- Tati? - No?
Tak můžu jít do toho kina?
Zůstaň doma, aspoň neuděláš žádnej průser.
Jsou prázdniny!
Ty nemáš jiné zaměstnání?
My už jsme s Jindrou domluvený.
No jen si běž... se sestřenkou.
To je profesor Masaryk, prezident osvoboditel.
O tom se budete brzy zase učit.
Já jsem optimista. Západ jde s námi.
Aspoň podle mého bratra, který žije v Londýně.
My dáváme bolševikovi rok, maximálně dva.
Promiňte!
- Dobrý den! - Dobrý den!
- Je doma Jindra? - Není. Šla na procházku s chlapcem.
Aha. Děkuju.
Nazdar.
Ty se těšíš, viď?
- Vždyť je to jenom na rok. - Jenom na rok?
Nech toho.
Jindro!
- Čau. - Čau.
- Není u tebe Jindra? - Ne.
- Tak ji pozdravuj. - Fakt není!
- Slib mi, že se vrátíš. - Vždyť to není navždycky.
Bylo to krásný.
- Ahoj! - Ahoj.
Já jsem tě hledal.
Elien odjíždí za rodičema, tak jsme se chtěli rozloučit.
- Fakt? - Tak ahoj. Dobrou noc.
Dobrou.
- A na jak dlouho? - Nevím.
Čau.
Nic si z toho nedělej. Za rok se přece Elien vrátí, ne?
Zatím bysme spolu... mohli chodit. Sami.
- To bysme mohli. - Že jo?
- Když jsme teď vlastně příbuzný. - Viď?
To s tebou můžu úplně normálně chodit, Míšo,
když jsme teď něco jako brácha a ségra.
Protože mezi sourozenci jsou některý věci
naprosto vyloučený, víš?
- A děti chystáš? - Prosím tě, Vašku.
Děti, pojďte si pro jednohubky!
- Péťo, opatrně. - No jasně.
Nabídni tam všem.
- Maruš? - Hm...
Vyšel nám ten Londýn.
Evo! Já mám úplně husí kůži!
- Tomu říkám svatební cesta. - Viď?
Pánové, já jsem čet v časopise "100+1 zahraničních zajímavostí",
že průměrná žena myslí na sex každých pět minut.
A průměrný člověk, jako muž, chlap,
na to myslí každých sedm minut.
- A co z toho vyplývá? - Že jsem průměrná ženská.
To já v tom případě taky.
Pánové, já měl jednoho pacienta a nebyl tak starý jako Jindřich
a nebyl to kardiak.
A rozdíl věkový nebyl tak značný jako v tomto případě.
A ten člověk o svatební noci, představte si to, exitoval!
Pane profesore, nemalujte čerta na zeď.
Vždyť je to realita.
Rád bych vám ukázal výsledek své roční práce.
Vlastně to byl nápad mého bratra,
který, jak víte, žije v Londýně, a s kterým si dopisuji.
Můj bratr, kapitán Otakar Kraus, byl letcem Královského britského letectva.
Za války měl pět sestřelů nepřátelských stíhačů.
Zatímco se tady stavěla obludná monstra tyranům a masovým vrahům
na Letenských pláních,
čeští piloti nemají v Praze ani malý pomníček.
Zdá se, že po období vlády mrzké lůzy,
přichází i na nejvyšších postech ke slovu rozum.
Snad přichází i příznivá doba pro náš plán.
Rozhodli jsme se s bratrem využít osiřelého piedestalu na Letné,
který tam stojí docela zbytečně.
Zkrátka, abych to neprodlužoval, podle bratrových dispozic
jsem udělal takový, řekněme, malý model.
Dříve.
Nyní.
Toho si nevšímejte, jak víte, čekal jsem syna...
Tohle je můj bratr.
To je Fajtl, to jsme s bratrem ještě nerozhodli...
Račte porovnat ten rozdíl.
Jen ulítnout, co?
Teda to muselo dát příšernou práci,
a přitom taková blbost, co?
Neseď tady jako pecka a pojď se bavit s ostatníma.
Nemůžeš se tady takhle zašívat!
Děti, čerstvá kávička.
- Dalas ty lžičky, Marie? - Ještě ne.
- Jaký lžičky? - Náš svatební dar přece.
- Brašule! - To se nehodí teď.
Proč ne, teď se to právě hodí.
Co by se nehodil náš svatební dar, prosím tě?
- Kterej balík to je? - Tenhleten to je, ale...
Ať si to rozbalej sami, ne?
No, Evo, rozbal to!
- Co to je? - Lžičky.
To se hodí, tolik lžiček.
No pozor! To nejsou obyčejné lžičky.
To jsou lžičky z umělé hmoty. Lehké, ohebné, pružné.
Prosím, pane profesore.
To jsou lžičky, které vyvinuli výzkumníci z NDR, víte?
Říkala jsem, nech je na polárku. To není do horkýho kafe.
To by mě zajímalo, kde udělali soudruzi z NDR chybu...
Stříleli za války do vzduchu.
No jistě. Vy dva jste se hledali, co?
Jak není něco z USA, tak se to pánům nelíbí.
Kdybych před vás postavil dvě stejný krabičky od sirek,
a o jedný z nich vám řekl, že je z USA, která by byla lepší?
Samozřejmě ta americká.
- Ta americká samozřejmě. - Ta americká samozřejmě.
Přesně jak ten můj kluk, pořád jenom USA a texasky...
Proč se nenechá ostříhat jako američtí kosmonauti?
Kde vůbec je ten hajzl?
Na Nirvánu, na Olymp, na nebe nevěřím
Když někdo svět pomlouvá, vždycky láteřím
Nestojím o nekonečno s hvězdami všemi
Stačí mi pár krásných let někde na Zemi
Když povídám, že je nebe na zemi, pravdu mám, věřte mi
Za život život dám, i když nerad umírám,
nejsem sám, věřte mi
Pro toho, kdo chce žít, je na světě plno krás
A z těch krás nebe mít, záleží jenom na vás
Jen od vás, věřte mi, záleží, kdy přijde čas
Kdy pro nás začne nebe na zemi...
- Hledáte něco? - Kde máme ubrusy?
Uzli, najdi Michala, ať tě doma uloží.
- Mami, brácha je mrtvej! - Co povídáš, prosím tě?
- Má hlavu v troubě a tráví se. - V naší elektrický troubě?
Míšo!
Klid, matko. Ukaž.
Snad to nebude tak zlý, ale pro jistotu ho vezmu k nám na oddělení.
Jindřiško!
- Tati! - Bohoušku!
A co říkal doktor?
No, aspoň že tak.
Mně je dobře, tak jsem sebou seknul, no to je toho...
Pojď už domů, maminko.
Tak co je?
- Co? - Je to úžeh.
To je přece pitomost, chtít se otrávit v elektrický troubě.
Promiň.
Popravdě řečeno, on už nám kluk pomalu začal vonět.
Evička...
Vašík...
Brašule...
Pozor...
Maršál Malinovskij!
Rozumím.
Co?
Já vám dám babičku.
Co je?
- Jo, slyším. - Kdo je to?
- Teď mě to probudilo. - Je něco s Michalem?
Tati, jsou tady Rusové!
- Co? - Co?
Tak jim řekni, že hned přijdeme, ať počkají.
- Co? - To je vůl ten Boris, co?
Vy pitomci, pusťte si rádio!
Pojď sem, jak se rusky řekne hajzlové?
Duraki.
Včera, 20. srpna 1968
překročila vojska Sovětského svazu, Polska, Německa, Maďarska
a Bulharska státní hranice ČSSR.
Když jsem se vrátil z nemocnice, všechno bylo jinak.
Brácho!
Co blbneš?
Co?
Tátovi se zhroutil svět. Byla to pro něj nepochopitelná zrada.
Ale někteří povýšili.
Soudruhu řediteli! Hledám čtvrtou bé.
Nejen Elien se nevrátil.
Máma s tetou Evou se už nikdy neviděly.
Svatební cesta se protáhla na dvacet let.