Fahrenheit.451.1966.720p. BluRay.X264-AMIABLE
An Enterprise Vineyard Production.
Oskar Werner, Julie Christie...
Fahrenheit 451.
Co-Cyril Cusack, Anton Diffring...
Jeremy Spenser, Bee Duffell, Alex Scott.
Screenplay by François Truffaut and Jean-Louis Richard.
From a novel by Ray Bradbury.
Music by Bernard Herrmann.
Director of Photography: Nicolas Roeg.
Colour by Technicolor.
Art Director: Syd Cain.
Production and Costume Design Tony Walton.
Film Editor: Thom Noble.
Associate Producer: Mickey Dalamar.
Produced by Lewis M. Allen.
Directed by François Truffaut.
Haló!
- Vypadni! Rychle! - Co? Kdo jste?
- Rychle! Proboha, rychle zmiz! - Já...
Haló?
Montagu, ke mně!
Takže... jakého druhu tentokrát byly, Montagu?
Ani jsem se pořádně nedíval, pane. Asi od každého něco.
- Romány, biografie, dobrodružné. - Rutina, co?
Proč to dělají? To je naprostá zvrácenost.
Mimochodem...
Co dělá Montag, když má volný den?
Není toho mnoho, pane. Například sekám trávník.
A co kdyby to zákon zakazoval?
Tak bych se jen díval, jak roste, pane.
Dobře.
Dobře. Montagu, můžeš očekávat během několika dní zajímavé zprávy.
Benedikt s námi už dlouho nebude...
- a Montagovo jméno bylo zmiňováno. - Povýšení, pane?
Věřím, že tato myšlenka činí Montaga šťastným.
Myslím, že jsme sousedé. Žiju v bloku 813.
- Nežijete tam také? - Ano, žiji.
Víte, že tuto cestu spolu absolvujeme téměř každý den?
- Opravdu? - Ano.
Proto jsem si říkala...
měli bychom si alespoň promluvit.
Nevadí vám to? Já budu mluvit, jsem si říkala.
Ne, ne, prosím. Hovořte.
Nemohu ale slíbit, že vymyslím tu správnou odpověď.
Nic se nebojte.
Jak jednou začnu, nic mě nezastaví.
Strýček říká, že jsem nevyčerpatelný pramen slov.
To vás strýček nikdy nevaroval před mluvením s cizinci?
Ne. Jednou mně říkal, že kdyby se někdo ptal, kolik je mně let...
tak že mám říci, že je mně dvacet a že jsem trošku bláznivá.
- Že to tak mám říkat dohromady. - "Trošku bláznivá?"
Ano. Bláznivá.
Ale z vás nemám vůbec strach.
- Proč bych měl? - Není k tomu důvod, to je fakt.
To ta uniforma, předpokládám.
Většina lidí se... bojí...
- když potká požárníka. - To je moje zastávka, vystupuji.
Moje také.
- Jste důstojník? - Ne, ne. Ještě ne.
Důstojník musí... Prý mě mají brzy povýšit.
I se zavřenýma očima dovedu uhádnout, co děláte za práci.
- Protože je tak cítit ten kerosen? - Ano.
Dost zápach, že?
Moje žena ho nemá ráda. Říká, že jej pořád cítí.
Mně je to jedno. Myslím na něj jako... na parfém.
- Parfém? - Ano, parfém. Jako každý jiný.
Myslím, že vaši ženu neznám. Jak vypadá?
Je vám docela podobná. Má ale dlouhé vlasy.
- Docela jako já? - Hodně jako vy.
Hm.
Řekněte mně... ta čísla, co nosíte, co to má znamenat?
Aha, Fahrenheit 451.
Proč 451 a ne třeba 813 nebo 121?
Fahrenheit 451 je teplota, při které...
se papír v knihách sám vznítí a začne hořet.
Ráda bych se vás zeptala ještě na něco, ale neodvažuji se.
Nebojte se.
Je pravda...
že před dávnými časy...
požárníci nezapalovali knihy, ale místo toho hasili oheň?
Opravdu, váš strýček se nemýlí. Jste trošku bláznivá.
"Hasili oheň"? Kdo vám to řekl?
- Nevím, někdo. Ale je to pravda? - Co je to za divný nápad.
- Domy byly vždycky ohnivzdorné. - Náš není.
No, to by tedy měl být jednoho dne...
stržen, abyste se mohla přestěhovat...
do domu, který je ohnivzdorný.
To je zlé.
Řekněte mně, proč pálíte knihy?
Co?
No, je to práce jako každá jiná.
Dobrá práce, není jednotvárná.
V pondělí pálíme Millera, v úterý Tolstého, ve středu Walta Whitmana...
v pátek Faulknera, a v sobotu a neděli, Schopenhauera a Sartra.
"Spálíme je na popel a potom spálíme ten popel".
- To je naše oficiální heslo. - Proč nemáte rádi knihy?
- Máte ráda déšť? - Ano, miluji jej.
Knihy jsou... jen odpadky.
Jsou zbytečné.
Tak proč je někteří lidé stále čtou, i když je to tak nebezpečné?
Právě proto - že je to zakázané.
Proč je to zakázané?
Protože to činí lidi nešťastnými.
Skutečně tomu věříte?
Ano. Knihy lidi znejisťují.
Činí je asociálními.
Myslíte si, že já jsem asociální?
Proč se ptáte?
Jsem učitelka.
No, ne docela. Ještě musím udělat aprobaci.
Tento týden mě zavolal analytik...
a já si nemyslím, že jsem řekla ty správné věci.
Nejsem spokojená se svými odpověďmi.
Proto jsem asi na vás byla tak hrubá. Urazila jsem vás?
Ne, ne. Vůbec.
Po pravdě řečeno, jsem byl dnes také dotazován.
Taky jsem neodpovídal moc dobře.
Támhle žiju.
Vidíte? Můj dům.
- Ještě jednu otázku. - Ještě jednu?
- Jen maličkou. - Jakou?
Už jste někdy četl knihy, které jste pálili?
Proč bych měl? Za prvé mě to nezajímá.
Za druhé, mám jiné věci na práci. A za třetí, je to zakázáno.
Ovšem.
- Jste šťastný? - Prosím?
Ovšem jsem šťastný.
takže budete na ulicích dobře chráněni.
Umění sebeobrany a občasného útoku...
se občas může hodit i doma.
Pokud budete sledovat pozorně, uvidíte...
jak může žena využít vyšší váhu muže ke své vlastní výhodě.
Viděli jste?
Sledujme to ještě jednou.
A ještě jednou, zpomaleně.
Sledujte to pečlivě, sestřenice.
Hodlají mě povýšit.
- Když začne v předstihu, všimněte se jejího postoje: - Posloucháš, Lindo?
Kolena jsou jemně skrčena a špičky vytočeny lehce dovnitř.
To je báječné, Montagu.
Za třetí. Všimněte si, jak snadno se jej zbavila.
Kapitán mně to řekl, když jsme byli na výjezdu.
Co říkáš?
Hovořím o svém povýšení.
Znamená to zlepšení, drahý?
- Kolik? - To neříkal.
Mohli bychom se přestěhovat do většího domu. Líbilo by se ti to?
Raději bych měla druhou telestěnu.
Říkají, že když máš druhou telestěnu...
je to, jako kdyby se tvoje rodina zvětšila.
Lindo, kolik sis dneska vzala těch pilulek?
Cože?
Aha, těch. Dej si. Mám ještě jednu lahvičku.
- Kolik jsi jich měla? - Ale, to je toho, Montagu. Asi pár.
A vůbec, dneska mám mimořádný den.
Dostala jsem roli v Rodině.
- Co? - Naše kampaň proti nepřátelům veřejného míru...
získává na síle.
Dnešní čísla z operací jen v městském sektoru ukazují...
na eliminaci celkového množství...
1400 kilogramů běžných edicí,
čtyř set deseti kilogramů prvních vydání...
a deseti kilogramů rukopisů. Vše bylo zničeno.
Dvacet tři antisociálních elementů bylo zadrženo, a očekává je znovuvzdělání.
Věděl jsi to? Sestřenka Claudette dostala dnes Bouffanta.
- Kdo? - Sestřenka Claudette.
- Kdo je sestřenka Claudette? - Ta ohlašovatelka, kterou nemáš rád.
Nemám rád žádnou z nich.
Proč nenecháš opravit kuchyň? Jsi hrozný.
Honem, honem! Budu v tom za minutu!
Rychle, rychle!
Nerozumím, jak můžeš být uvnitř hry?
Napsali hru s jednou chybějící rolí. To je ta moje.
Když se na mě lidé podívají, musím hovořit.
Položí mně otázku a já musím říci, co si myslím.
- Hra právě začíná. - A nyní, pro všechny sestřenky...
naše rodinné divadlo.
"Pojďte hrát s námi."
Pochopitelně to, co nyní uvidíte,
a podobnost se skutečnými životy je čistě náhodná.
Myslete na to.
Jdete tedy hrát s námi?
Ano? Dobře! Říkala jsem si, že do toho půjdete.
Pojďte, sestřenky, staňte se jedněmi z rodiny.
Charlesi, uvědomuješ si to dilemma?
Je to velice složité. Nevidím cestu, jak se z toho dostat.
Přemýšlej, Bernarde. Pochopitelně je cesta, jak z toho ven.
Zatím je nás třináct, je to tak?
Přeješ si pozvat Edwarda, a to pak dělá čtrnáct.
Ale když někdo onemocní, bude nás zase třináct.
Přesně tak. Takže musíme pozvat víc lidí. To je ten nápad.
Co tak Lottie a Jamese? To bude šestnáct.
Takže i když někdo onemocní, nebude nás třináct.
Ale je potíž s místnostmi.
Lottie má dvě malé děti. Freddieho a malého Johna.
Nevidím v tom žádný problém.
Můžeme obě děti umístit do Heleniny místnosti.
Co si o tom myslíš, Lindo?
- Pokračuj, čekají přece na tebe. - Myslím, že...
Vidíte to? Linda se mnou souhlasí.
Děti od Lottie musí jít do pokoje s dětmi od Heleny. Linda má naprostou pravdu.
Pak zde ale máme problém s rozesazením, Charlesi.
Myslím, že jsme tady něco vymysleli. Podívej se.
Pokud umístíme Yvonnu do čela, Richarda po její pravici...
Ale ne, Bernarde. Richard s Yvonnou nemluví.
- Proč? - Kvůli Leslie.
- Aha. - Madeleine musí sedět v čele.
A navíc Madeleine je starší než Yvonne. Je možná dokonce starší než Jacquelina.
Nevidím v tom žádný problém. Dáme Madeleine do čela stolu.
Souhlasíš s Madeleine, Lindo?
Naprosto.
Jestli si Linda myslí, že je to v pořádku, tak to tak uděláme.
Ale stále máme problém s místnostmi. Kolik jich zbývá?
Je tu Růžový pokoj. Můžeme do tohoto pokoje dát Lilian.
- A Zuzanu do Zeleného pokoje. - Ano.
- A kam dáme Moniku? - Ano, a kam dáme Moniku?
Máš pro nás odpověď, Lindo?
Do modré místnosti?
Lindo, máš pravdu.
Má pravdu.
Lindo, jsi naprosto skvělá.
Viděl jsi to? Měla jsem samé správné odpovědi.
Není to skvělé? Mohla bych být herečkou. Souhlasíš se mnou?
- S čím? - Že bych mohla být herečkou.
Ano, jasně že by jsi mohla být herečkou.
Přemýšlím, jestli se Joyce taky dívala. Doufám, že ano.
Musím jí zítra zavolat a zjistit, co na to říká.
- Jak jsi získala tu roli? - Otec rodiny mně zavolal. Mně!
A řekl, že budu v dnešním dílu.
Lindo, asi zavolali každé z 200000 Lind v celé zemi.
To není pravda.
A i kdyby to byla pravda, tak jsi mně to nemusel říkat. To bylo dost podlé.
Takže tě čeká povýšení, Montagu. Mnoho štěstí.
Díky.
Ale, ale, copak jsme to slyšeli, Montagu? Povýšení?
Vypadá to tak.
Jak se cítíš? Spokojený?
- Ženě se to zamlouvá. - To si myslím.
Honem!
Pozor!
To bude pro dnešek všechno. Vraťte se ke svým stolům.
Co to je? Říkal jsem vám, že si nepřeji, abyste seděli vedle sebe, vy dva.
Neříkal jsem to jasně už poprvé? Ano, vy!
Víte, koho myslím. Sedněte si sem.
Projděme si včerejší lekci.
Studovali jsme, jak najít knihy skryté během výstavby domu.
To je poměrně vzácné, jelikož je to velmi nákladné;
jedná se o podlahy a stropy.
Rovněž jsme studovali skrýše v nábytku.
Požárničtí žáci Stoneman a Black, nechť se okamžitě hlásí v kapitánově pracovně.
Opakuji, žáci Stoneman a Black...
nechť se okamžitě hlásí u kapitána.
Diskutovali jsme skrýše v nábytku.
Nejčastěji se vyskytuje falešná lednička nebo falešný televizor.
Co nám občas dělá problémy, jsou knihy skryté v malém množství...
v obyčejných předmětech.
Když hledáte knihu, nejobvyklejším místem jsou taková,
která skrývají pravoúhlé objekty, jako krabici na cigarety nebo na čokoládu...
nebo objekty podobného tvaru.
Ukáži ale, jak může být použit i válcový objekt.
Montag se bude ihned hlásit v kapitánově pracovně.
Vy, podejte mně několik knih.
Než se vrátím, dejte každému žákovi knihu.
Každý ji skryje někde v učebně.
Když se vrátím, předvedu vám hledání.
Abyste se naučili, jak máte hledat, musíte nejdříve umět schovávat.
Co mám říci? Potkali jsme se náhodou.
To je na nic. Co chceš říci ty?
- Plánovali jsme to? - Byl to tvůj nápad.
- Ty jsi to vymyslel. - Mlč!
- Pokud nebudeme vypovídat stejný příběh, tak... - Poslouchej...
- Montagu, zabere to asi pět minut. - Ano, pane.
Kolik je hodin?
Deset nula nula, pane.
Vypadněte! To je naposledy!
Vypadněte!
- Máte rád gymnastiku, Montagu? - Ano.
- A co hokej? Máte rád hokej? - Ano, pane.
- A golf? - Golf. Velmi rád, pane.
- Hmm? A fotbal? - Je skvělý, pane.
Kulečník? Basketbal?
Jsou to všechno zajímavé sporty, pane.
Zvyšují koncentraci. Víc sportů pro každého, že?
Posilují týmového ducha. Organizují zábavu. Hm?
Jen je udržuj zaměstnané, a udržíš je spokojené. O to tu běží.
- Hm? - Mám pravdu?
Nepochybně, pane.
Dobře, můžeme si pohovořit o vašem povýšení?
Zmínil jste tu možnost své ženě?
- Ano, pane. - A její reakce?
Řekla, že bychom si pak mohli pořídit druhou telestěnu.
Ach, vy máte jen jednu telestěnu. Aha.
Tím je povýšení pro ženatého muže ještě důležitější, je to tak?
Zřejmě ano, pane.
Montagu... nemáte žádné děti, pokud se nepletu.
Ne, pane. Nemáme děti.
Dobře, tedy, zdá se, že je vše v pořádku.
Nevidím za mou osobu žádný důvod, proč by to nemělo projít.
Chápete, předpokládám...
že s novými zákonnými dodatky se očekává, že budete pracovat velmi tvrdě.
Velmi tvrdě.
Dokud se nám nepodaří zverbovat další dobrovolníky.
Ano, pane, slyšel jsem, jak o tom muži hovořili.
Jak dlouho jste s námi?
Šest let, pane. Ano, šest let.
Ne, ne... pět let, pane. Pět let.
Montag má jednu dobrou vlastnost, kterou zvláště hodnotím.
Hovoří málo.
Viděl jste můj osobní medailón?
Podoba je pozoruhodná.
Musíte mě připomenout, abych vám také někdy jeden přenechal.
Pojďme zpátky k vašemu povýšení.
Procházel jsem vašimi daty.
Jsou tam jen dvě sady fotografií zezadu. Potřebujeme jich dvanáct, však víte.
Dvě sady po šesti.
Pamatujte na to, Montagu.
Lindo?
Lindo!
Nemocnice, slyším.
- Ano, jde o mou ženu, ona... - Jméno a adresa.
Eh... Montag. Blok 813.
- 813? - Počkejte moment.
Haló? Právě jsem přišel z práce.
- A ležela na zemi, v bezvědomí. - Bere pilulky?
- Ovšem! Včera... - Okamžik.
- Spojím vás se sekcí otrav. - Ano.
- Otravy, poslouchám. - Jde o mou ženu. Ona...
- Jméno a adresa. - Eh, Montag, blok 813.
- Jaký druh pilulek? - Počkejte moment.
- Haló? - Ano?
Jsou červené. Červené číslo dvě.
To je stimulant. Neškodný.
Zřejmě si vzala navíc ještě špatné sedativum.
Počkejte prosím.
- Haló? - Ano, naslouchám.
Aha, ano, jsou zlaté, číslo osm.
Dobře. Zůstaňte u ní. Ambulance je na cestě.
- Za čtyři minuty. - Co mám dělat mezitím?
Nic.
Kde je doktor?
- Jaký doktor? - Doktor, který se postará o mou ženu.
Tuhle práci nedělají žádní doktoři. Tu děláme my dva.
- Ne, tudy, prosím, ano. - Koho jste očekával?
Takových případů děláme padesát denně. Jako je ona.
Jo. Dneska nebude poslední, ani omylem. Jo, pane.
Nemějte obavy. Vypumpujeme ji a dáme jí novou krev.
Za dvacet minut bude jako nová. Jen se upokojte.
Není na to ale moc hezký pohled.
Potřebujete silný žaludek. Raději počkejte venku.
Můžete to nechat klidně na nás. Zavoláme vás, jakmile bude hotovo.
Regulátor není v pořádku, jak má být.
Podej mně jej.
Sundej jí nejdřív ponožky.
Na to se vykašli. Dej její šaty na křeslo.
V pořádku, pane. Můžete jít zpět.
Je svěží jako kopretinka. Čilá jako rybička.
- Je stále v bezvědomí. - Neřekl bych, pane.
Teď právě spí.
Teď to ani neřešte. Běžte spát,
a zítra bude všechno zapomenuto.
Bude zítra zcela v pořádku?
Víc než to. Dejte na má slova, bude se cítit fantasticky.
Bude mít chuť na všechny možné věci.
Správně. Bude mít hlad. Zjistíte to sám.
Miláčku, jsem hladová.
Jak se cítíš?
- Hladová. Opravdu hladová. - Pamatuješ si...
- Úplně vyhladovělá. Snědla bych koně. - Pamatuješ si na včerejší noc?
- Ano, to byl teda spánek. Spala jsem jako špalek. - Lindo...
- Když jsem přišel včera domů, byla jsi... - Jsem úplně vyhladovělá.
Nechej mě hovořit, Lindo, ano?
Ach... ano, miláčku.
Mluv o čemkoli, co tě potěší.
Co bylo včera v noci?
Nic. Nevzpomínám si.
To je jedno.
Podívej se.
Koupil jsem ti dárek, na oslavu tvého...
Jej, zapomněla jsem čeho. To je jedno.
Líbí se ti? Není milý?
- Líbí se ti? - Ano, líbí. Velmi.
Není bezva? Je to poslední model.
Každý ho teď má.
Mohu vyhodit ten starý?
Lindo.
Musím ti něco říci.
Posloucháš, Lindo?
Co to děláš?
Lindo?
Hej!
Četl jsi někdy knihy, které pálíte?
Vy, pojďte sem. Pojďte sem.
Sem. Co to je? Co to je?
Hej!
No tak, pojďte.
Dobrý, drž ho.
Ale někteří chlapci stále bojkotují holičství.
Zde vidíte četu čističů při práci na jednom z těchto chytráků.
Jak je vidět, může být vynucování práva docela zábava.
Jak to, že dveře nefungují?
Přišel jsi právě v čas. Večeře je skoro hotová.
- Montagu, co děláš? - Už jdu.
"Příběh Davida Copperfielda...
od Charlese Dickense...
včetně 40 ilustrací od Phize."
"Londýn, Chapman and Hall Ltd., a Humprey Milford."
"New York, Oxford University Press,
"American Branch
"35 West 32nd Street
David Copperfield
Kapitola 1
Narodil jsem se.
Zdali budu hrdinou, nebo ne...
nebo jestli bude tuto pozici zastávat někdo jiný...
to ukáží následující strany.
Abych začal popis mého života začátkem mého života...
zaznamenávám, že jsem se narodil...
(jak mi bylo řečeno a já tomu věřím)...
v pátek o půlnoci.
Bylo zaznamenáno, že hodiny udeřily...
a já jsem začal plakat, současně.
Současně.
Okamžik.
Pokračujte.
Pojďte.
Aha.
Aha!
- Je všechno v pořádku? - Ano, všechno je v pořádku.
Tak to vždycky říkají... takže to tak musí být. V pořádku.
Ale nevypadá to tak. Co se děje?
Oh, všechno.
To by bylo na dlouhé...
Někdy to už nemohu vydržet. Jenom bych...
Dobře, pojďme si sednout někam, kde je klid.
- Nepřijdete pozdě? - Ne, mám spoustu času. Pojďme támhle.
Viděl jsem vás druhý den, když jsme zrovna vyjížděli.
Byl jsem na požárnickém stroji.
Je to zábavné. Něco mě to připomnělo.
Dívka, která je zvyklá čekat...
na vojáka...
u vrat kasáren.
- Co se stalo? - Vzpomínáte se na toho analytika, jak jsem se obávala?
- Ano. - Bylo to oprávněné. Propustili mě.
Proč? Jaký důvod uvedli?
Žádný. Jen telefonát.
"Služby nejsou dále vyžadovány".
Už se nikdy nedostanu do školy.
Musí vám sdělit důvod. Přinuťte jej, aby jej řekli. Běžte do školy a ptejte se.
Nemohu to udělat.
A vůbec, kdoví co řekli o mně dětem.
To je divné. Vzpomínám si, že jste řekla, že analytik...
netušíte nic? Něco, co jste řekla nebo udělala?
Nikdy jsem moc nevycházela s ostatními učiteli. Neschvalovali, co dělám.
Nedodržovala jsem vždy přesně rozvrh a...
v mé třídě byla legrace. To nemají rádi.
Byl tam jiná učitelka, kterou jsem nahradila.
Stalo se jí totéž. Také ji neměli rádi.
- Teď je ve vážných problémech. - Tak nešlo o toho analytika.
Ostatní se vás chtěli zbavit, protože jste odlišná.
Podívejte se na toho chlápka, támhle.
- Co dělá? - To je informační schránka.
- Nemůže se rozhodnout. - Co chce zjistit?
Nechce zjistit nic. Ví o někom, kdo má knihy.
Takže má obrázek a číslo té osoby...
a vhodí jej do schránky.
- Takže je informovač! - Ne, informátor. Sledujte.
Jako když muž krouží kolem ženy.
- Dává si něco do úst. - To je stimulant...
Aby zvládl nervové vypětí.
Chce se ujistit, že jej nikdo nemůže vidět.
Podívejte se na něj!
Jde pryč.
Viděl jste to? Nezvládl to.
Žádný strach, vrátí se. Už jde.
Bože, tak se rozhodni.
- A je to. To je úleva. - Nyní se zbavil svého otravného souseda...
Nebo bratrance, který dostal lepší práci. Nebo dokonce své matky.
A proč ne? Je čas se vrátit do práce.
Prosím, vraťte se do školy a zkuste to zjistit.
Nemohu to udělat.
Musíte najít záminku, proč se tam vrátit.
Třeba bych si mohla jít vyklidit své zásuvky.
Třeba, to by šlo. Já už musím spěchat. Mnoho štěstí.
Nejdu tam. Musíte jít se mnou.
Ale já nemohu. Musím se vrátit do práce.
Postarám se o to.
Pojďte. Nechejte to na mně.
Rodierovu požárnickou stanici.
Sluchátko jedna, slečno.
Rodierova požární stanice.
- Mohu hovořit s ... - Kdo volá?
- Hovořím za Montaga. - Ano?
- Mohu hovořit s kapitánem? - Okamžik.
- Tady je kapitán. - Jsem Linda Montagová.
- Montagova žena? - Ano.
- Co pro vás mohu udělat? - Můj muž mě požádal, abych vám vzkázala...
onemocněl a nemůže opustit lůžko.
- Nic vážného, předpokládám. - Ne, měl by být večer v pořádku.
- Dobře, paní. Děkuji vám za informaci. - Není zač.
Montagova manželka. Není mu dobře, zůstává v posteli.
Montag?
Ano.
Opravdu? No dobře.
Tak, Fabiane, to bude pro dnešek vše.
Na shledanou.
Můžeme.
Devět třináctek je sto a sedmnáct.
Devět čtrnáctek je sto a dvacet šest.
Devět patnáctek je sto a třicet pět.
Devět šestnáctek je sto a čtyřicet čtyři.
Devět sedmnáctek je sto a padesát tři.
- To je Robert. - Devět osmnáctek je sto a šedesát dva.
Devět devatenáctek je sto a sedmdesát jedna.
Roberte.
Devět třináctek je sto a sedmnáct.
- To může být mou uniformou. - ANo, ano, to jej poděsilo!
- Musela to být vaše uniforma. - Pojďme dál.
- Devět patnáctek je sto a třicet pět. - Dobře.
Devět šestnáctek je sto a čtyřicet čtyři.
Devět sedmnáctek je sto a padesát tři.
Devět osmnáctek je sto a šedesát tři.
Jedna dvanáctka je dvanáct. Dvě dvanáctky jsou dvacet čtyři.
Ti dvanáctky jsou třicet šest. Čtyři dvanáctky je čtyřicet osm.
Pět dvanáctek je šedesát.
Šest dvanáctek je sedmdesát dva. Sedm dvanáctek je osmdesát čtyři.
Osm dvanáctek je devadesát šest.
Devět dvanáctek je sto a osm.
Deset dvanáctek je sto a dvacet.
Jedenáct dvanáctek je sto a třicet dva.
Dvanáct dvanáctek...
Budu povýšený.
Pak mě budou naslouchat.
Navštívím ředitelku sám. Pojďme.
- Proč? - Co?
Jak se to stalo?
Jak to začalo?
Jak se stalo, že vy mě...
Jak to, že někdo jako vy může dělat takovouto práci?
Vím, že to říká každý. Ale vy!
Vy nejste jako oni.
Když vám něco říkám, díváte se na mě.
Proč jste si vybral tuhle práci?
U vás mně to nedává žádný smysl.
Vzpomínáte si, na co jste se mě tehdy ptala?
Jestli jsem někdy četl knihy, které pálím? Pamatujete se?
Včera jsem jednu přečetl.
Protože bych se musel sám stydět.
Sám stydět.
Bylo něco po půl dvanácté.
- Co děláš, Lindo? - Našla jsem tyto věci v domě.
Nechci tyto věci. Děsí mě.
Ty trávíš celý život před "rodinou" na zdi.
Tyto knihy jsou moje rodina.
Kdy jsme se poprvé potkali? A kde?
- Co? - Kdy jsme se poprvé potkali?
Já nevím.
Nechej mě přemýšlet.
Ne, skutečně si nevzpomínám.
To je dost smutné. Nemyslíš si to? Já ano.
Myslím, že to je dost smutné.
Za každou z těchto knih je člověk.
To je co mě zajímá. Tak je nechej na pokoji a běž zpátky do postele.
- Nemohu spát. - Máš ty svoje pilulky, ne?
je druh velkého, mocného...
obojživelného savce s tlustou kůží...
z čeledi...
nosorožcovitých."
- Podívejme se, kdo jde. - Co se děje?
- Myslel jsem, že jste na nemocenské. - Na nemocenské?
- Proč myslíte? - Nepamatuji se. Asi omyl.
Pospěšte si.
Montagu, zapomněl jste si helmu.
Co to je, Montagu? Proč nepoužíváte tyč?
Mami, podívej!
Požárníci. Mami, budou dělat požár.
"Buď muž, mistře Ridley."
"Tento den rozsvítíme svíčku díky Bohu..."
"A já věřím, že nikdy nezhasne."
Policie neprovedla svou práci dobře. Kdo je ta žena?
- Co zde dělá? - Každopádně stojí za to se na ni dívat.
Policie zatkla rodinu ráno, pane. Ona musela být venku.
- Kde jsou knihy? - Jestli to nevíte, tak byste tu nebyli.
Nahoru. Montagu, zůstaneš dole.
Hej! Vy dva, běžte tam!
Támhle.
Tam to je. Všechno strhněte.
Rozbijte to! Tak, a je to.
Tudy! Pokračujte!
Všechno dolů! Naházejte je všechny dolů!
Všechny knihy! Všechny! Tudy, dělejte!
"Kdysi dávno, byl tesař a jmenoval se..."
Nemohou dostat moje knihy. Nikdy si je nesmějí vzít pryč.
- Montagu, myslím, že bys tohle měl vidět. - Ano, pane.
Pojď, rychle!
Tohle stojí za pohled.
Montagu. Věděl jsem to. Věděl jsem to.
Ovšem, existence této tajné knihovny...
byla na jistých místech známá...
ale nebylo možné se dozvědět, kde je.
Jen jednou v životě jsem viděl tolik knih na jednom místě.
Byl jsem tehdy jen obyčejný požárník.
Neměl jsem dokonce ani kvalifikaci k použití plamenometu.
Je to všechno naše, Montagu!
Poslouchej mě, Montagu.
Každý požárník, alespoň jednou za svou kariéru...
Zatouží po tom, aby se dozvěděl, o čem všechny tyto knihy jsou.
Nesnesitelně zatouží. Je to tak?
Věř mně, Montagu. Nic tam není.
Knihy nám nemají co říci!
Podívej, samé romány.
Všechno o lidech, kteří nikdy neexistovali.
Lidé, kteří to čtou, jsou pak sami nešťastní,
protože chtějí žít jinak, a to není možné.
Co se děje?
Dům je odepsán. Máme spálit tyto knihy se vším ostatním, co tu je.
Spálit dům je jedna věc, spálit knihy jiná, že?
Není dobré spálit všechno najednou.
Pojď, Montagu. Všechna tato filosofická díla - zbavme se jich.
Jsou ještě horší než ty romány.
Myslitelé, filosofové... všichni říkají jen jednu věc dokola:
"Jenom já mám pravdu. Ti ostatní jsou idioti."
V jednom století říkali, že osud člověka je předurčen.
Ve druhém zase říkali, že člověk má svobodu výběru.
Jenom móda, tahle filosofie. To je všechno.
Jako krátké sukně jeden rok, dlouhé druhý rok.
Podívej. Všechno příběhy o mrtvých. Říkají tomu "biografie".
A autobiografie.
Můj život. Můj deník. Mé paměti.
Mé soukromé paměti.
Ovšem. Když to začali psát, měli jen touhu něco napsat.
A po druhé nebo třetí knize chtěli uspokojit jen svou vlastní prázdnotu.
Aby vyčnívali z davu. Byli odlišní.
Aby mohli na ostatní shlížet shora.
Hele. Cena kritiky, to je dobrá věc.
Jak je vidět, měl kritiky na své straně. Šťastný to člověk.
Řekni mně, Montagu, jen tak odhadem...
Kolik literárních cen bylo v této zemi uděleno každý rok?
Pět, deset, čtyřicet? Kolik? Víc než 1200.
Kdokoli, kdo položil tužku na papír, už měl zaručeno, že někdy dostane nějakou cenu.
Hele, Robinson Crusoe. Negři to neměli rádi, kvůli jeho sluhovi, Pátkovi.
A Nietsche. Ten Nietsche. Židi neměli rádi Nietscheho.
A tady je kniha o rakovině plic.
Všichni kuřáci z toho hned zpanikařili. Pro klid duše, spalme to.
A tohle musí být moc hluboké. "Etika" od Aristotela.
Každý, kdo to četl, si myslí, že je lepší než ten, kdo to nečetl.
Vidíš - je to na nic, Montagu. Jsme všichni podobní.
Jediná cesta, jak být šťastný je, aby si byli všichni rovni.
Takže - musíme spálit tyto knihy, Montagu.
- Všechny knihy. - Pane.
- Ano, co se děje? - Potíže s tou dámou dole.
Nechce odejít. Nechce opustit své knihy, říká.
Aha, tak ona nechce opustit své knihy. Skutečně?
Pojďte, dámo. Spálíme dům.
- Ne. - Co chcete? Mučednictví?
- Chci zemřít, jak jsem žila. - No jo, to jste si určitě někde přečetla.
Nebudu se vás ptát znovu. Jdete?
Tyto knihy byly živé. Hovořily ke mně.
Pokračujte.
Tak, už toho bylo dost. Pojďte, máte deset vteřin.
Fabiáne, počítej do deseti.
Jedna.
Dvě. Tři.
Čtyři. Pět.
Šest. Sedm.
Osm.
- Devět. - Devět jedenáctek je devadesát devět.
Devět dvanáctek je sto a osm.
- Devět třináctek je sto a sedmnáct. - Nemůže zde zůstat.
- Odmítá odejít. - Musí být přinucena odejít.
Pozor! Běžte zpět!
Všichni ven!
Běžte! Ty taky, Montagu!
Montagu! Vypadni odsud!
Montagu, dělej!
Montagu!
A konečně, nezapomeňte být ohleduplní k přátelům vašich přátel,
jakkoli podivní nebo cizí se vám mohou zdát.
Neposmívejte se minoritám. Neposmívejte se brunátné tváři vaší sestřenice.
- Je to proto, že je těhotná. - Skutečně?
Myslím, že je nezodpovědné mít děti.
Někdo musí mít děti, Jackie. Nemohou nechat lidstvo vyhynout.
Děti rostou, aby vypadaly jako ty. To musí být zábava.
- Uduste v sobě násilí. Potlačte předsudky. - Montag jde.
Buďte dnes tolerantní.
Pamatujte si: nestačí jen být hezká.
Manželka, která používá translusiva, to dobře ví.
Vyzkoušejte je dnes, ale pozor na manžele vašich přítelkyň.
Budou okolo vás kroužit jako mouchy.
Nikdo si ani nevšimne, že vaše křesla nejsou pohodlná...
a budete populární jako nikdy.
Dovolíte?
Ano, líbí se mě její účes.
No tak, Montagu, buď dnes příjemný.
Pojď si sednout s námi. Neviděl jsi Jackie a Doris a Helen už jak dlouho.
- Je to nezdvořilé, však víš. - Nechej mě o samotě.
Není ti dobře?
Tak dobře. Ale je to velmi hrubiánské.
procházejí překlasifikací.
Dvě buňky antisociálů byly dnes časně přemístěny...
Do západní části města.
Policie to zatím odmítla komentovat.
A mezitím se kampaň "Ohlaš ty, kteří tě ohrožují"...
setkala s mimořádným úspěchem - Když se stará žena, sestřenky...
rozhodla být spálena se svými knihami, než aby od nich byla oddělena.
Jestli je to vtip, nesvědčí to o příliš dobrém vkusu.
- To si myslíte? - Nebuď směšný, Montagu.
Takové věci se nestávají.
Chcete říci, že o tom nechcete slyšet. Já jsem to viděl!
- Můj muž říká... - Tvůj muž! Ani nevíš, kde je!
Montagu! Ovšem to vím.
- Byl povolán do zbraně pro nějaké polní cvičení. - Nebo pro nějakou malou válku!
- To nevíš, že? - Proč to říkáš?
A i kdyby to tak bylo, co na tom?
Není mu dovoleno mně volat zpět, dokud to neskončí.
Je to jen týden nebo dva. Bude v pořádku.
Ve válkách to je tak, že..
zabiti jsou jen mužové jiných žen. - To je pravda.
Nikdy jsem neznala nikoho, kdo byl zabit..
Nikoho, koho manžel zemřel jak říkáš.
Že by ho někdo přejel, vyskočil z okna, to se stane.
Například manžel od Glorie, před pár dny.
Ale nikdy ne tak, jak říkáš.
Ostatně, to je život, že?
Tak tomu říkáš ty.
Nejste nic než zombie, vy všechny.
Stejně jako ti vaši manželé, o kterých už ani nic nevíte.
Už nežijete. Jenom zabíjíte čas.
Myslím, že už je čas jít.
Děkuji. Bylo to báječné odpoledne.
- Fakt zábava. Jo. - Sedněte si!
- No tak, posaďte se. Vezme to jen minutku. - Co to je?
Miláčku, není to kniha?
Přesně tak. Je to román.
Oh, kniha! To nesmíš! To je proti zákonu!
- Ticho. Sedni si a poslouchej. - Když na tom Montag trvá.
Ale když s tím bude hotov, doufám, že si můžeme pak dělat, co chceme.
"A nebude žádná nerovnost v manželství...
jako nesoulad mysli a účelu."
"Pokusil jsem se přizpůsobit Doru sobě a zjistil jsem, že to je nemožné."
"Zbývá tedy, přizpůsobit sebe Doře, sdílet s ní to, co mohu a být šťastný."
"To učinilo můj druhý rok o mnoho šťastnějším než první..."
"a navíc, což bylo ještě lepší, učinit Dořin život zcela šťastným."
"Ale jak rok pokračoval, Dora nebyla dostatečně silná."
"Doufal jsem, že lehčí paže než mé by mohly více utvářet její charakter..."
"a že úsměv dítěte na jejích ňadrech by mohl změnit mou dětskou manželku v ženu."
"Nemělo se tak stát. Má půvabná Dora."
"Říkali jsme si, že bude zase běhat, tak jako dříve."
"A říkali, počkejte pár dní, a pak ještě pár dní..."
"A ona stále neběhala, ani nechodila."
"Začal jsem jí nosit ze schodů každé ráno a nahoru každý večer."
"Ale někdy, když jsem ji zvedl, jsem cítil, že je v mé náruči opět lehčí."
"Přepadl mě mrtvý, prázdný pocit..."
"jako kdybych se blížil k nějakému zmrzlému kontinentu...
"neviditelného, který znecitlivěl můj život."
"Vyhýbal jsem se rozpoznání a pojmenování tohoto pocitu..."
"až jednu noc, když to bylo velice silné.."
"a má teta ji zanechala plačící..."
"Sbohem, má květinko."
"Sedl jsem si za stůl, sám, a zkoušel přemýšlet."
"Oh, to bylo osudné jméno."
"A její květ..."
"zemřel uprostřed rozkvětu."
Věděla jsem, co se stane. Vždycky jsem to říkala.
Život není jako v románech. Romány a slzy, romány a sebevražda.
Romány jsou úchylné. To byla naprostá krutost, Montagu.
Jsi krutý muž. A všechna ta slova: idiotská slova.
Zlá slova, která zraňují lidi.
Není dost potíží i bez nich?
Proč zneklidňovat lidi takovou špínou? Ubohá Doris.
Sbohem, Lindo. Taková to byla pěkná párty.
- Taková ostuda. - Nemohu unést svoje pocity.
Zapomněla jsem všechny tyto věci.
Moc mě to mrzí, Doris.
Už se nevrátí. Budu pořád sama.
Už nebudu tak populární.
Už mě nepoužijí v "Rodině".
A Doris kvůli tobě plakala!
Plakala, protože to je pravda.
Co chceš dělat teď? Neučinil si už dost škody?
Nechej mě na pokoji, Lindo. Musím toho hodně přečíst. Opravdu hodně.
- Co je to s tebou? Není ti dobře? - Nic mi není.
Musím číst.
Musím zachytit vzpomínky na minulost!
Vy čtyři - běžte okolo domu!
Seřaďte se.
- A je to tady. Honem! - Ale co ty, strýčku?
Nestarej se. Utíkej!
Dobře, dobře, už jdu, moment.
Otevřete! Honem! Víme, že tam někdo je!
Prosím, počkejte minutu. Už jdu.
Honem, honem! Otevřete!
Honem, honem!
Dávej pozor.
- Co děláš? - Přesunuju to křeslo.
Tohle bude uprostřed místnosti...
a tohle... postavím...
támhle.
Tak. A změním záclony.
Stejně se mně nikdy nelíbily. Seženu nějaké nové.
A vyměním koš na prádlo. Rozhodla jsem se...
Máš pravdu. To křeslo je mnohem lepší támhle.
Víš, byla jsem dost nešťastná, že jsi sebou házel a obracel se celou noc.
Byla jsem pořád vzhůru. Měl jsi být dnes doma.
Ne, musím na požární stanici. Musím.
Protože nevím, jestli tam půjdu zítra, nebo v nějaký jiný den.
- Ale co to tvoje povýšení? - Mé povýšení?
To bylo předtím.
Montagu.
Víš, včera... mluvil jsi ze spaní.
Nevím, co to bylo. Nerozumněla jsem.
A ani teď nerozumím. Co to děláš? Co se ti to děje ve tvé hlavě?
Já nevím. A ani nechci vědět.
Ale vím jednu věc. Musíš se zbavit těch knih.
- Vezmi je pryč, Montagu. Prosím. - Vezmu. Slibuji.
- Já to udělám sama. - Ne, ne, já to udělám. Ale až poté, co je přečtu.
Ne, teď. Udělej to teď, Montagu.
Jinak tě opustím.
Nemohu s tím žít.
Musíš učinit volbu.
Odpověz, mně, Montagu.
Co mám odpovědět, Lindo?
Opravdu nevím.
Promiňte. Znáte to děvče, které tady žije se svým strýcem? Clarissa.
- Přišli si pro ně. - Kdo?
- Aby je odvezli pryč. - Policie.
Policie ne? Požárníci?
Přijeli, aby je odvezli pryč. To dělají, ne?
Jen aby se jich dotázali. Pak je vrátí zpět.
Nesmíte to říci, že?
Nebyli jako my. Byli odlišní.
Vidíte, támhle?
A tam.
A támhle. Vidíte?
A teď se podívejte na jejich dům.
Nic tam není.
Vy! Pojďte sem! Co to má znamenat!
- Pane... - Co? Kolikrát ti to mám říkat?
Říkal jsem ti to tehdy v kanceláři, ne?
Proč nemůžeš dělat to, co jsem ti říkal? Proč?
Podívej! Podívej se na sebe!
Co jsem ti neříkal... Co nemáš hlavu?
- Je kapitán uvnitř? - Ne, právě odešel.
- Tys ho nepotkal? - Ne.
Kapitáne.
Ano?
Ti lidé, kteří byli včera zatčeni, pane.
Už bylo načase.
- Jak dlouho tu s námi žili? - Tři roky, pane.
Ano. Udělali jste dobrou práci.
Připomeňte mně, abych vám daroval jeden ze svých osobních medailónů.
Ta podoba je mimořádná. Uvidíte sám.
Já... Vy...
Já už jeden, mám, pane.
Aha, tak vy jste to byl, že? Jak jste se dostal dovnitř?
Potřeboval jsem informaci o zatčeních, které byly včera provedeny.
Chtěl jsem vidět některé identifikace.
Aha! Takže teď má Montag na starosti zatčení, ano?
Ale ne, pane, vůbec ne.
Včera, říkal jste. Ale ty identifikace tu nemohly ještě být.
Ještě ne. Ve skutečnosti mně byly právě předány.
Podívejme se.
Podívejme se, jestli jsou mezi tímhle zástupem.
Aha, to jsou oni! Opravdu.
Nějak mladá na něj... řekl bych.
Je to její strýček.
- Vaši přátelé? - Ne, pane. Znal jsem je zběžně.
- Žijí v sousedství. - Aha.
- A vy byste chtěl jejich dům, že ano? - Ano, pane, tak to je.
No, ten dům bude zabaven...
Ale nemůžete jej dostat, dokud nebude zatčena i ta neteř.
Ona... ona je stále na svobodě?
Momentálně ano.
Podívejte na identifikaci. Ještě nebyla orazítkována.
Je to otázka dne nebo dvou.
Dáme vám ten dům. Co na to říkáte?
Jak jste se dostal dovnitř?
Co se to s vámi děje?
No? Ještě máte stále mdloby?
Neměl jste vejít dovnitř.
Podívejte se na sebe. Vypadáte jako smrt.
Potřebujete na čerstvý vzduch.
Troška čerstvého ovzduší vás postaví znovu na nohy.
A kdybyste tu jejich neteř spatřil, jak se potlouká někde okolo,
dejte nám vědět.
Mohlo by to urychlit věc s tím domem.
Ovšem, pane.
- Clarisso, musím s tebou mluvit. - Tady ne.
- Co se stalo? - Strýčka zavřeli.
Já jsem utekla.
Ale jak se to stalo?
- Přišli včera v noci. Všichni jsme spali. - Pokračuj.
Musím se dostat domů. Je to strašně důležité.
Strýček mě vzbudil a řekl mně, abych utekla pryč.
Utekla jsem světlíkem přes střechu.
Toto je to poslední místo na světě, kam bys měla jít.
Vím, ale je tu něco, co musím najít.
Prosím, zůstaň se mnou. Jsem vyděšená.
Dobře, zůstanu s tebou.
- Musí to tady někde být. - Co tu má být?
Něco. Něco, co musím najít.
- Najít a zničit. - Nechej mě to taky hledat.
- Nevíš, kde začít hledat. - Byla to má práce.
- Jak je to velké? - Asi takto.
- Papíry. - Aha.
To nemá cenu.
- Najdeme to, neměj obavy. - Je to seznam s adresami.
Přátelé mého strýčka. Kdo jsou a kde se skrývají.
Najdeme to.
Co to děláš?
- Musíme to zničit. - Ano.
Chtěla jsem ti už mnohokrát říci...
to setkání ve vlaku, to nebyla náhoda.
Všimla jsem si tě a sledovala jsem tě.
Myslela jsem si, že bys nám mohl pomoci.
Uvědomil jsem si to, když se ta stará žena zabila.
Zjistil jsem, že mezi vámi bylo spojení.
- Obávala se, že by promluvila a zradila nás. - Ano.
A já...
Dnes dopoledne, co jsem já udělal? Dostal jsem se trochu do problémů...
a omdlel jsem jako malé dítě.
Už nemůžu být požárníkem. Co je to támhle?
To? Houpací křeslo. Lidé byli zvyklí v něm sedět..
před svými domy, když byly teplé dny a houpali se dopředu a dozadu.
- Opravdu? - A bavili se s každým, kdo šel kolem.
Jen si tak povídali. Musíme odsud jít pryč.
Znám takové místo.
Můj strýček mně říkal co mám dělat, pokud... pokud by ho odvezli.
Běž podél řeky proti proudu, dokud nenarazíš na staré kolejnice.
Pak podle nich běž tak dlouho, dokud nenarazíš na místo, kde žijí lidé knih.
- Lidé čeho? - Knihy. Lidé knih.
- Neslyšel jsi o nich nikdy? - Ne.
Lidé, kteří zmizeli. Někteří byli zatčeni, ale podařilo se jim utéct.
Ostatní byli puštěni. Někteří nečekali na to, až je zatknou, a schovali se...
někde volně v krajině, v lesích a v kopcích. Žijí v malých skupinkách.
Zákon na ně nemá právo. Žijí mírumilovně a nedělají nic, co je zakázáno.
Nicméně, když se dostanou do města, tak se snadno dostanou do potíží.
Ale proč je nazýváš "lidé knih"?
Když nedělají nic, co je proti zákonu?
Oni jsou knihy. Každý z nich, každý muž, každá žena...
si vybrali jednu knihu, kterou uschovali do své paměti. A tak se stali knihami.
Ovšem; každou chvíli je někde chytí, zatknou...
proto žijí skrytě a opatrně.
Protože tajemství, které s sebou nesou, je to nejcennější na celém světě.
Bez nich by veškerá lidská vzdělanost zmizela.
- Musíš jít se mnou. - Ne, ještě ne.
Je to pro mě příliš brzo. Ještě nedávno jsem pálil knihy.
Někdy, v budoucnu, snad.
Ale nyní se v mém životě všechno změnilo.
Musím zůstat ve městě. Mám plán.
Ukryji knihu v domě každého požárníka a pak jej udám.
Systém se tak zničí sám.
Musíme spálit ty pyromaniaky.
Musíme jít.
Každý zvlášť.
Ty běž za svými lidmi knih, a já za svým úkolem.
Zase se uvidíme.
Ne.. proč očekávat, že se sejdeme?
Máš pravdu. Neměli bychom.
Zase zdravý a v pořádku? Skvělé, výborně. Pojď, pospěš si, není času nazbyt.
Omlouvám se, pane. Chtěl jsem vám říci...
že nemohu zůstat u sboru, pane.
Nemůžete? Ale tak se to nemělo stát, Montagu.
- Ne v předvečer povýšení. - Nesmím přijít už zítra.
Zítra je až druhý den. Dnes jsi ještě pod mým velením.
Montagu, žádám tě, jako muž muže.
Prosím. Prosím!
Nesmíš mě zklamat, takto před ostatními muži.
Ještě tento poslední výjezd. Pak si můžeš dělat co chceš.
Montagu.
- Toto je můj dům!
Ano. To je pravda.
- Lindo! - Nemohla jsem to vydržet.
Už to jsem to nemohla vydržet.
Dobře. Montag ví přesně, co hledáme.
Myslím, že to můžeme nechat na něm.
Vědět, kde hledat, znamená nejdříve vědět, jak schovat. Je to tak?
Mám rád muže, který zná svou práci. Vy ostatní, prohledejte zbytek domu.
Je všechno připraveno, Fabiane? Pojď, pospěš si.
Jdeme na to, přines zapalovač.
A protože to je Montagův dům, předpokládám, že můžeme tu čest nechat na něm.
Co to děláš! Zbláznil jsi se?
Pojď, zpátky! Jen knihy! Knihy!
Co to děláš? To není zapotřebí!
Řekl jsem knihy, Montagu!
Tak je to dobře. Tak to mám rád.
Romány nejsou život.
Co Montag očekával, že z toho všeho papíru bude mít?
Štěstí? Jaký ubohý idiot musel být.
Tyto žvásty stačí k tomu, aby se z nich chlap zbláznil.
Myslel jsi, že se z toho naučíš, jak chodit po vodě?
Montag se musí naučit trochu myslet.
Uváží, jak si všechna tato psaní, tyto recepty na štěstí odporují.
Nechme nyní, ať se tato hromada rozporů sama spálí.
Už víš, že jsme to my, kteří v tomto okamžiku pracujeme pro lidské štěstí.
Podívej, není to krása? Ty stránky...
jako okvětní lístky rostlin, jako motýli, září a černají.
Kdo vysvětlí fascinaci ohněm? Co nás k tomu přitahuje?
Ať jsme mladí nebo staří.
Nemáš co říci? To je duch.
- Skutečná moudrost. - Ještě má jednu.
Copak to tu máme? Je to tvoje oblíbená?
Bude spálená s ostatními, a ty jsi zatčen.
Montagu.
Vypadněte odsud!
Všichni pryč! Zbláznil se!
Okamžitě! Běžte!
Sledujte běžícího muže na ulicích.
volám všechny občany.
Hledán pro vraždu: Montag.
požárník.
Zločinec je sám a pěšky.
Vyjděte každý před dveře.
Dívejte se a naslouchejte.
Hledejte muže běžícího po ulici.
volám všechny občany.
Hledán pro vraždu: Montag.
požárník.
Zločinec je sám a pěšky.
Vyjděte každý před dveře.
Dívejte se a poslouchejte.
- Jsem... - Víme, kdo jste.
Jste muž této hodiny. Pojďte.
- Pojďte a sledujte svoje zatčení. - Moje zatčení?
Správně. Naše krásná sestřenka...
je dnes obzvláště zábavná.
Uvidíte.
Oh, prosím za prominutí.
Jsem "Deník Henriho Brilarda" od Stendhala.
Montag je stále na útěku. Ale jeho čas se krátí.
Támhle je!
Naše vzdušná hlídka zachytila hledaného muže.
Nemohou nechat čekat diváky o mnoho déle.
Představení musí pokračovat. Někoho najdou.
Kdokoli jim poslouží k jejich uspokojení.
Támhle je. Můžete jej jasně vidět.
To je Montag. Utíká přímo do pasti.
Pobíhá jako vystrašená krysa.
Jenom ho sledujte, sestřenky.
A je po všem, bratranci. Montag je mrtev.
Zločin proti společnosti byl potrestán.
Nikdy neukáží jeho tvář zblízka. Byl příliš daleko, ovšem.
Dokonce vaši přátelé budou věřit, že jste mrtev.
Vezměte si. Měl byste shodit svou starou kůži.
"Měsíc jemně zářil..."
"protože si myslel, že slunce..."
"nemělo nic na práci, než tam být..."
"dokud den neskončí."
´Je to od něj dosti hrubé´, řekl.
Zajímá vás Platonova republika?
- Eh... - Já jsem Platonova "Republika".
- Budu vám ji recitovat kdykoli si budete přát. - Velmi vám děkuji.
A zde je "Na větrné hůrce" od Emily Bronteové.
A tám hle je "Korzár" od Byrona.
Byla to žena šéfa policie.
A támhle ten chlápek je "Alenka v říši divů" od Lewise Carrolla.
Kde je Alenka přes zvětšovací sklíčko? Měla by být někde v okolí.
Támhle je "Cesta poutníka" od Johna Bunyana.
Tu knihu snědl, takže ji nemohli spálit.
"Čekání na Godota" od Samuela Becketta.
A co ta malá blondýnka, která k nám přichází? Sledujte, jak se červená.
- Jsem "Židovská otázka" od Jean-Paul Sartra. - Těší mě, že vás poznávám.
Jsem "Marťanská kronika" od Raye Bradburyho.
- Dovolte mě představit... - Smím?
- "Kronika Pickwickovy rodiny" od Charlese Dickense. - Ach, Charles Dickens.
Jednou jsem četl knihu, kterou napsal:
- David Copperfield. - Máme mezi sebou i Davida Copperfielda.
Je u jiné skupiny, na jihu.
- A já jsem "Kníže" od Machiaveliho. - Ach.
Jak sám vidíte, nemůžete soudit knihu jen podle toho, jak vypadá zvenku.
Jsem "Pýcha a předsudek" od Jane Austenové.
Jste oba ta stejná kniha?
- Můj bratr je první díl. - Můj bratr je druhý díl.
Jsme rádi, že vás poznáváme.
Tomu prvnímu říkáme "Pýcha"
a tomu druhému "Předsudek". Nemají to moc rádi.
Tady je nás jen asi padesát, ale mnoho dalších je roztroušených v okolí.
V opuštěných vlakových docích, podél cest.
Zevnějškem tuláci; zevnitř, knihovny.
Nebylo to tak plánováno.
Jen se tak stalo, že někdo miloval tu a jiný jinou knihu.
A tak aby o ni nepřišli, naučili se ji.
A dali jsme se dohromady.
Jsme menšina nežádoucích lidí, plačících v přírodě.
Ale není to tak navždy.
Jednoho dne budeme zavoláni, abychom přednesli to, co jsme se naučili.
A knihy budou znovu vytištěny.
A když přijde další věk temnoty,
pak ti, kteří přijdou po nás, udělají opět to, co jsme udělali my.
- Mám jednu s sebou. - Ano?
Co to je? Podívám se.
"Příběhy tajemství a fantazie" od Edgara Allena Poea.
- Nauč se ji rychle, abychom ji mohli spálit. - Vy je pálíte?
Musíme. Pak nám je už nikdo nevezme.
Ano, my pálíme knihy.
Ale uschováváme je v sobě. Tam, kde je nikdo nenajde.
Vlastně jsme právě teď spálili "Paměti" od Saint Simona.
Víš, ten člověk támhle už před sebou nemá dlouhý život.
Je "Weir of Hermiston" od Roberta Louise Stevensona. Ten kluk je jeho synovec.
Recituje nyní sám sebe, aby se chlapec mohl stát knihou.
"Budu velmi tichý", odpověděl Archie. "A budu zcela upřímný":
"Nemiluji svého otce. Někdy si říkám, že jej nenávidím":
"Budu velmi tichý", odpověděl Archie. "A budu zcela upřímný".
"Nemiluji svého otce. Někdy si říkám, že jej nenávidím."
"Je to má hanba; možná můj hřích".
"Ale přinejmenším, v očích Boha, to není má chyba."
"Je to má hanb; možná můj hřích."
"Ale přinejmenším, v očích Boha, to není má chyba."
"Jak jsem jej měl milovat?"
"Nikdy na mě nepromluvil, nikdy se na mě neusmál."
"Myslím, že se mě ani nikdy nedotkl."
"Jak jsem jej měl milovat? Nikdy na mě nepromluvil, nikdy se na mě neusmál."
"Myslím, že se mě ani nikdy nedotkl."
"Bál se více smrti než čehokoli jiného."
"A zemřel tak, jak si myslel, že zemře..."
"... když na zem dopadly první sněhové vločky."
"Bál se více smrti než čehokoli jiného."
- "A zemřel..." - "A zemřel, když první..."
- "Zemřel, jak si myslel..." - "Zemřel, jak si myslel..."
- "Jak si myslel, že zemře." - "Jak si myslel, že zemře."
"Když na zem dopadly první sněhové vločky."
"Budu velmi klidný", odpověděl Archie. "A budu zcela upřímný."
"Nemiluji svého otce. Někdy si myslím, že jej nenávidím."
"Je to má ostuda, možná můj hřích."
"Ale přinejmenším, před tváří Boha, to není má chyba."
"Jak jsem jej měl milovat? Nikdy na mě nepromluvil, nikdy se na mě neusmál."
"A myslím, že se mě nikdy nedotkl."
"Bál se smrti více než čehokoli jiného."
"A zemřel tak, jak si myslel, že zemře..."
"... když na zem dopadly první sněhové vločky."
"Hodlám vyprávět příběh plný hrůzy. Rád bych jej zapomněl, kdybych nepsal kroniku."
"Je mnoho, co musím vyslovit..."
A v ten okamžik, pan Pickwick.
Bleemie 2004.