HOLLYWOOD CLASSIC ENTERTAINMENT uvádí
Kdysi dávno, když jsem byl mladý,
mi otec řekl: "Normane, ty rád píšeš povídky."
Odpověděl jsem: "Ano, píšu."
A on řekl: "Jednou, až přijde čas, budeš možná vyprávět příběh naší rodiny.
Jedině tak pochopíš, co se stalo a proč."
V naší rodině nebyla hranice mezi náboženstvím a rybařením moc zřetelná.
TEČE TUDY ŘEKA
Žili jsme na soutoku velkých pstruhových řek v Missoule v Montaně.
Ve městě, kde jste ještě běžně mohli potkat indiány i s jejich ženami.
Náš otec byl presbyteriánský pastor a rybář.
Náš Pán na nebesích shlíží na všechny bez rozdílu.
Je pravda, že jeden den v týdnu jsme se bezezbytku věnovali náboženství.
Ale i tehdy nás otec učil, že Kristovi učedníci byli rybáři,
a my jsme předpokládali, tedy můj mladší bratr Paul a já,
že všichni ti skvělí rybáři z Galileje byli muškaři.
Že Jan, náš nejoblíbenější, chytal na suchou mušku.
Chudí bez Krista jsou ze všech nejubožejší.
Ale chudí v Kristu jsou princové a králové na zemi.
Odpoledne mezi dvěma bohoslužbami jsme chodívali na procházky.
Obvykle si vybral pěšinu podél říčky Blackfoot,
kterou jsme pokládali za naši rodinnou řeku.
Tady se jeho duše zotavovala a nacházela nové podněty.
Kdysi dávno padal déšť a z bláta se stal kámen.
Před půl miliardou let.
Ale ještě před tím, dřív než skála,
bylo Boží slovo.
Poslouchejte.
Když budeme s Paulem pozorně naslouchat celý život,
možná ho uslyšíme.
A tak se nám s Paulem dostalo víc hodin výuky v chytání ryb na mušku
než ve všech ostatních předmětech dohromady.
Jako presbyterián můj otec věřil, že na člověku ulpívá prokletí
a že pouze dodržováním Božích příkazů získáme zpět sílu a krásu.
Deset...
Věřil, že vše dobré, pstruh, stejně jako věčná spása,
přichází cestou milosti. A milosti že nedosáhneme snadno.
Normane?
Takže jsme se s bratrem učili nahazovat jako presbyteriáni: Podle metronomu.
Svoje lekce začínal vždy stejným ponaučením.
Nahazovat se musí na čtyři doby v úhlu mezi desátou a druhou hodinou.
Kdyby bylo po jeho, nikdo, kdo se nevyzná v rybaření,
by nesměl zneuctít rybu tím, že ji chytí.
S mým základním vzděláním to bylo podobné.
Každý den, zatímco si otec připravoval nedělní kázání,
jsem k němu chodil do školy.
Učil mě jenom číst a psát.
A protože byl Skot, byl přesvědčený, že psát se má stručně.
Moc dlouhé.
Zatímco kamarádi chodili v Missoule do základní školy,
já zůstával doma a cvičil jsem si sloh.
Znovu. Moc dlouhé.
Dobře. Teď to zahoď.
Normane!
Počkej na bratra.
Přesto byl otcův systém vyvážený.
Každé odpoledne jsem měl volno
a až do večeře jsem mohl na vlastní pěst
zkoumat přírodní aspekt Božích přikázání.
Montana mého mládí k tomu byla přímo stvořená.
Země byla ještě čerstvě orosená,
plná zázraků a možností, jaké jsem od té doby nepoznal.
Zatraceně! Otevřete ty dveře!
Sakra, co se děje?
- Kam jdete, kluci? - My přijdeme!
Necpi se na mě.
Šikovnej!
Ten svět byl taky surový. Už jako děti jsme to chápaly a obdivovaly.
A ovšem taky zkoušely.
Věděl jsem, že jsem chlap, protože mi tekla krev v boji.
Dej mu! Nedej se!
No tak, vraž mu jednu!
Paul byl jiný. Jeho síla vycházela z nějakého tajného místa v duši.
Věděl, že je tvrdší než všichni ostatní.
Dokud to nesníš, tak se nepomodlíme.
Lidé jedí ovesnou kaši tisíce let.
Osmiletý kluk nemůže tuto tradici změnit.
Modleme se.
Bože, ty, který umíš odpouštět, dej, ať nikdy netrpíme nedostatkem.
A pokud zhřešíme, přijmi ve své milosti naše pokání.
A odpusť nám naše hříchy. Amen.
Norme, čím budeš, až budeš velký?
Asi kazatel.
- Nebo možná boxer. - Porazil bys Jacka Johnsona?
Myslím, že jo. Klidně se vsadím.
- A čím bys chtěl být ty? - Profesionální rybář.
- To přece není. - Že není?
Ne.
No tak boxer.
Kazatel ne?
V roce 1917 odvedla první světová válka z Missouly všechny schopné dřevorubce
a lesy byly ponechány starým mužům a chlapcům.
V 16 letech jsem tedy začal pracovat pro dřevařskou společnost.
Byla to namáhavá a těžká práce, při které docházelo často k nehodám.
A celé týdny jsem neviděl nic jiného než lesy a hory.
Paul byl ještě moc mladý, a tak si našel práci jako plavčík na městské plovárně.
Přes den dohlížel na děvčata
a po večerech se věnoval své další oblíbené činnosti. Rybaření.
Faráři, pojď.
Dělej...
Ticho.
Říkal jsem, jak hučí lesní požár, když se blíží rychlostí 60 mil za hodinu?
Radši mlč!
Mám bezva nápad.
- Co kdybysme něco zkusili? - A co?
Půjčíme si Seifertovu loďku a sjedeme proudy.
- To nejde sjet, Paule. - Tak pokus.
- Můžeme se zabít. - Měl bys slavný pohřeb. Řekni, Norme.
- To bysme byli králové. - Jo, králové.
Budeme slavní a všichni budeme mít fotky v novinách.
Já jdu na to.
Fakt.
Ne!
- Tak jdeme. - Když jinak nedáte.
Jedeme.
Tak dělej, pojď.
- Drž to. - Držím.
To je teda nápad.
Ježíš, Maria, Josef.
Dejte ji na vodu.
Jsme tu.
Obraťte ji.
Tak nasedejte.
Dělejte, vejdeme se všichni.
- Já asi ne. - Ne, já...
Dobře. Tak já, Norm a Chub.
- Ježíš, Paule. - Tak fajn.
Tak je to na Macleanech.
Dávejte bacha.
Stejně jsi cvok, Paule!
Ticho na břehu.
Je to procházka!
Drž se vpravo.
Vpravo!
Pomaleji!
Doprava!
- Bacha! - Doprava!
Doprava... Doleva!
Drž se!
Bože.
Macleane!
Paule!
Chube.
Macleane!
Co blbneš?
Ty jsi normálně na hlavu.
- Jste v pořádku? - Jo.
Faráři, ty taky?
Jasně.
Půjdete se dnes oba modlit za odpuštění.
Vaše matka celou noc nespala. Mysleli jste vůbec na ni?
Volala paní Campbellová.
- Kdo vám dal loď? - My...
Půjčili jsme si ji.
Půjčili?
Jak jste jen mohli?
Odpracujete si všechno, co stála.
Ano.
Já to odpracuju. Byl to můj nápad.
- To ti stačí? - Jo.
Já ti přidám. Šunku, sýr, sardinky.
- Nechci sardinky. - Promiň.
Už jsi to slyšel? Všude se to už říká, že jsme to sjeli.
Napíšu článek. Macleanovi sjeli proudy.
- Nechci sardinky. - Aspoň bych byl v novinách.
- Chub... - Ježíši, Paule!
- To byl fór. - Já ty sardinky nechci!
Dost! Přestaňte!
Přestaňte!
Shodil jsi mámu!
Ty hajzle!
Já jsem uklouzla.
Jenom jsem uklouzla.
To bylo jedinkrát, kdy jsme se prali.
Asi nás pak zajímalo, kdo je silnější.
Ale když se chlapecké problémy nevyřeší do určité doby,
pak už je nikdo nenastolí.
Takže dál jsme k sobě byli laskaví, jak nás k tomu nabádali v kostele.
Tehdy jsem si všiml něčeho zvláštního.
Poprvé se Paul přestal řídit otcovými radami
a vytvořil si svůj vlastní styl.
Tak.
Teď já.
Jsou oba nádherní.
Bůh nám dnes všem požehnal.
Ale ke mně byl obzvlášť laskavý.
Prosím, nastupujte do vlaku směr Helena, Bozeman...
V tom roce jsem byl přijat na Dartmouthskou kolej.
Někdy před tím mi otec řekl,
že mohu jít na jakoukoliv školu, která mě přijme.
Nevydělával tehdy víc než 1800 dolarů ročně,
takže jeho nabídky jsem si cenil víc než čehokoliv jiného.
- Snaž se. - Budu.
Odjezd!
Normane!
A tak na podzim roku 1919 jsem nastoupil do vlaku,
který mě odvážel 3000 mil do neznáma.
Pro syna pastora z Montany znamenal Dartmouth víc než jen vzdělání.
Byl to objev. Ukázal mi svět, který jsem dosud jen tušil.
Během studia jsem byl požádán,
abych začínajícím studentům přednášel o romantických básnících.
I když jsem si to tehdy neuvědomoval, učení mi vyhovovalo.
Většinu těch let jsem ovšem strávil stejně při kartách.
Své puritánské kamarády jsem vyučoval správný poker.
Celkem jsem v Dartmouthu strávil 6 let
a doma jsem se za tu dobu ukázal jen zřídka.
Naproti tomu Paul se rozhodl studovat doma,
protože nedokázal opustit ryby, které ještě nechytil.
Po ukončení studia začal pracovat jako reportér v Heleně
a taky se tam přestěhoval.
Jeho styk s rodinou se stal stejně sporadický jako můj.
Takže domů jsem se definitivně rozjel až na jaře roku 1926.
Večeře je za půl hodiny, tak se stihneš vykoupat.
Jsem hubený, mami?
Jsem stará, Normane?
Ne, ty jsi...
Škoda, že tu dnes nebude Paul. Má moc práce.
Normane.
Pojď za mnou.
Bohužel tu není Paul. To víš, novinář.
Víš přece, jaký je Paul.
- Já vím. - Sedni si.
Slyšel jsem, že Paul...
Já se dozvím všechno. Moje ovečky mi to donesou.
Ano.
Vsaď se, že kdekdo odsud až do Heleny ví o tvém studiu každý detail.
Byl jsi úspěšný.
K jakému účelu to využiješ?
Chci jít k dřevařské společnosti.
- Napořád? - Ne.
Jen na léto.
Pro zdraví výtečný nápad.
- Posílit tělo. - Ano, to jsem myslel. - A potom?
To zatím přesně nevím.
Měl jsi šest let na rozmyšlenou, Normane.
Uvažoval jsi o dalším studiu?
- Práva? Medicína? - Ne.
Teologie?
- Žádal jsem o učitelské místo a... - Vážně?
Ano, na univerzitě, ale zatím...
Ještě je brzy, ale ty už jsi přece přednášel, viď?
- Ano. - A ta zkušenost ti byla prospěšná?
Lépe řečeno... máš pocit, že to je tvé poslání?
Poslání?
Večeře, pánové.
- Čůrají do kalhot? - Jo. - To je dobrá historka, ale mám lepší.
- Paul Maclean? - Vzadu.
V Anacondě nemají přestávky ani na záchod,
- takže ti chudáci si čůrají do kalhot. - Co ten mrtvý...
- George Masterson. - Vdově je 23 a má... - Nechte toho.
Já jsem reportér, půjdu za tou vdovou.
Šéf jsem tu já, Macleane.
Tak jo, šéfe. Brácho!
Ty jsi vyrostl.
Tohle je můj bratr. Profesor.
- Pánové. - Ahoj. - Pojď.
Sedni si.
- Dík, žes mě přijel přivítat. - Fakt mě to mrzí. Chtěl jsem přijet.
Řekl ti táta: "Normane, pojď za mnou do studovny?"
Páni, profesor.
To oslavíme.
Na mě je brzo.
Nějak jsi změknul.
Myslíš?
Chodil jsi tam rybařit?
Ne.
Ne? A co takhle náš Blackfoot?
Připravený?
Jo.
- Zůstaň tady. Já půjdu dál. - To nemusíš. - Ne, půjdu dál.
Moc blízko. Zkus to dál.
Ryby jsou dál.
O kousek dál.
Nahazuj do proudu, to budeš mít lepší. A jdi trošku dál.
To je cvik, vždyť víš.
Říkal tomu boční nahazování.
Švihal vlasce nad vodou na větší dálku a tak silně, až se objevovala duha.
A já si uvědomil, že zatímco jsem byl pryč,
z mého bratra se stal mistr.
A jednou mi řekl můj trenér:
"Macku, chceš vidět Johna L. Sullivana?"
Johna L. Sullivana?
Jo, Johna L. Sullivana, toho boxera!
Tehdy jsem poznal, že jsem doma.
Zase jednou jsem stál na schodech missoulské knihovny pozdě v noci
a vyprávěl stejným chlapcům příběhy, které ty schody slyšely už stokrát.
- Jsi Ir nebo Skot? - Skot!
Jenže z chlapců se během mé nepřítomnosti stali muži.
Svět je plnej syčáků a jejich počet vzrůstá,
jak se vzdalujeme od Missouly v Montaně. Amen!
Tak vidíš, proto tady už teďka musíš zůstat.
- Kde je flaška? - Koukej ji dát sem. - Naval ji.
Vezmeme tě 4. července na zábavu. Budou tam všechny holky z okolí.
Bez maminky.
Najdeme ti kočku.
Pánové, těšilo mě, ale musím jít.
Kam jdeš?
- Máš rande, Paule? - S kartama.
Víš, že na tu cestu dali nové značky?
Je tvůj manžel protivnej?
Zuří, bručí celej den, tak ho zastřel, když je zlej!
- Kam jede? - Do Lola.
Hrát karty.
Návštěva otcova kostela dokončila můj návrat.
V hloubi duše jsem si uvědomoval, že jeho slova pro mě znamenají domov.
Vzpomínky na dávné dětství, pocity něžnosti a lásky v srdci
se nám vybaví při slovech básníka.
Zpátky, ach zpátky, ó čase v svém letu,
kéž jsem zas dítě v mladosti květu.
Poznáváš někoho?
- Ne. - Byl jsi moc dlouho pryč.
Kdo je to?
- Kde? - Tam.
No jo.
Láska na první pohled.
Chube, kdo je to?
Jessie Burnsová z Wolf Creeku.
- Má bratra v Hollywoodu. - Jessie Burnsová.
- Promiňte, šla byste tančit? - Bože, přinesl byste mi něco k pití?
Prosím.
- Tady to je. - Díky. Jste zachránce.
To jsem dáma.
Musím dát pozor, mám na sobě spoustu pudru.
Jak Fantom opery.
Víte, já jsem slyšel Louise Armstronga zpívat tuhle píseň
- v Greenwich Village v New Yorku. - Vážně?
Ten nejlepší jazz. Barevný, víte? Perfektní.
Nic takového jako Paul Whiteman nebo Clicquot Club Eskimos.
Moje matka miluje Clicquot Club Eskimos.
Ano?
Smím?
- Jo. - Pozor, pozor, pozor!
Ohňostroj začíná!
To je výborný nápad.
Co může být lepšího než vzít ty dívky na výlet do rezervace?
Pochopí, co to znamená milosrdenství. Nemyslíš?
Já to zařídím. Nic se neboj. A děkuju, Evo.
Nic lepšího jsme si nemohly vymyslet.
Víš, že ty indiánské děti nemají ani boty, Normane?
- Ty si chceš zavolat? - Ne, nemusím. - Jen pojď.
- Dobrá. Ale jestli musíš... - Ne, mám nějakou práci.
Dobrá.
Dobrý den, paní Hatcherová.
Dobrý den. Já bych... Má se fajn.
Já bych...
Ano, fajn. Všichni se máme moc dobře, paní Hatcherová.
Já bych chtěl Burnsovy ve Wolf Creeku, prosím.
Ano, paní Hatcherová, vím, že je to daleko.
Díky.
Haló, je Jessie doma?
Norman Maclean, ale ona asi...
Dobrý den.
Ne, já jsem ten, co vám přinesl pití.
Ne, to jsme nestihli. Začal ohňostroj a...
Mluvili jsme o hudbě
a já vyprávěl o Louisi Armstrongovi, že...
Jo, to jsem já.
Byl jsem trochu nesvůj, protože...
Já vlastně nevím.
Třeba bych k vám mohl zajít
a poslouchat s mámou Clicquot Club Eskimos.
Jo.
Chci se zeptat, jestli se můžeme sejít.
Třeba tuhle sobotu?
V osm?
Dobře.
Sejdeme se tam.
Nashle.
Tady jsou.
Bráško!
- Ahoj. - Ahoj.
Jessie, můj malý bratr Paul. A to je Monasetah.
Mabel.
Ahoj.
Jdeme?
- Nazdar, Paule. - Ahoj.
- Faráři. - Faráři?
- Jak se máš, Murphe? - To teda byla doba.
Rád tě vidím.
Znáš přece zdejší pravidlo, Paule.
Žádní indiáni, šmytec.
- Mně se vaše pravidla nelíbí. - Ani mně.
- K čemu mě chceš donutit, Paule? - Abys nám dal stůl pro čtyři.
- Ale naposled, Paule. - Ahoj, Judgi. - Ahoj, Paule.
Pomstíš se mu, když se opiješ a svlíkneš donaha.
Rozbiju tomu grázlovi hubu.
- Ahoj, Molly. - Paule, jak se máš?
Je to tu nóbl. Myjou tady i skleničky.
Pití?
Co si dáš, Jes... Jsi Jessie?
Dám si martini, Paule. Jsi Paul?
Jedna nula. Norm jako vždycky. Gin se šťávou.
Dám si dvojitý.
Promiňte, já bych si taky chtěla objednat.
Whisky. Dvojitou.
Co teď děláš, Mabel?
Prodávám.
Tak krásné vlasy jsem ještě nikdy neviděla.
- Nemám si dát trvalou? - Ne, za nic na světě.
Pálím na obou koncích svíčku.
Nevydrží celou noc,
ale můj soku, i ty přítelíčku, hoří tak jasně.
To je hezké.
Tak na mého šéfa.
Toho bručouna, promiňte, který mi sebral psaní o Anacondě.
- Jsem novinář ve Včele. - Já vím.
- Jak to víš? - Jsem slavný.
- A chodíš na ryby. - Tohle víš taky? - To ví kdekdo.
- Byl jsi pryč moc dlouho. - Zdá se.
- Jenže můj šéfredaktor... - Starý bručoun. - Jo, přesně.
- Telefonujou mu anonymní hrozby. - Vážně?
Je vidět, že jsem se strefil.
A co říkají?
Co říkají?
- Co říkají? - Už toho nechte.
Jako vždycky. Že mě hodlá navštívit pár chlapíků.
- A podívají se ti na zoubek, co? - Správně.
Jdeme tančit.
Dávejte pozor.
A teď něco rychlejšího!
Nejsem tak dobrý jako bratr, ale smím prosit?
Moc ráda.
Drahá Jessie, Měsíc pomalu bledne, ztrácí se a nad horami začíná svítat.
V duchu slyším zvláštní hudbu.
Zdá se mi, že se pomalu vznáším.
Ne v rytmu hudby, ale jinak.
Na jiném místě,
které nepoznávám.
Cítím vůni trávy a vidím svatojánské mušky.
Je to vzpomínka na to, když jsem tě měl v náručí.
Norman.
Ano?
- Co se stalo? - Normane?
To nic, mami.
Kde je?
Jsem Norman Maclean.
Ne, nemusíte nic platit.
Píše o policii a má tu přátele. Stačí, když se o něj postaráte.
Co udělal?
Praštil chlapa a vyrazil mu pár zubů.
Proč ho praštil?
Stojí tu: Padla urážka týkající se jeho indiánské společnice.
Dobře mu tak.
Jezdíme pro bratra dost často.
Jak to?
Zapletl se do velké hry v Lolu. Není moc zdravé hrát v Lolu poker.
- Je zraněný? - Ne, jenom má kocovinu.
Hodně pije a tam v Lolu se tak moc nepije.
Radši ho odvezte.
Kdybys chtěl peníze, Paule, nebo cokoliv, chci, abys věděl...
Bydlí za jatkama.
že ti pomůžu.
Tady zahni.
Tak uvidíme, jak dopadnu teď já.
Dobrá trefa.
- Máš starosti, Normane? - Claro, stačily ty dorty?
Bylo jich dost, Ethel, děkuju mockrát.
- A tohle je Norman, ten student? - Ano. Máme z něj radost.
- Dobře že jste zpátky. - Děkuju. - Z její dcery se stala krasavice.
Tamhle stojí. Je jí 20 a je jak poupátko, Normane.
- Mami. - Pane Murchisone, jak se máte?
Jak se máte?
Moc dobře, děkuju.
- A tohle je Paul? - To je Norman.
- Norman! - Norman!
- Vypadáš dobře. - Že vyrostl? - To jo.
Přijel Paul, tak pojď.
Já teď nemůžu. Musím za Burnsovými. Bratr Jessie se vrací z Kalifornie.
- Vida. - Musím jít.
- Pozveš to děvče někdy k nám? - Možná, mami.
Ahoj, mami.
- Pojď. - Ahoj, Paule.
- Ahoj, Macleane. - Ahoj, Same. Půjčíš mi je?
- Ahoj, tati. - Synu.
Burnsovi měli jediný obchod ve městě.
Přesto ho dokázali vést špatně.
- To je Norman. - Byli metodisté.
O jejich církvi můj otec říkával, že jsou to baptisti, kteří umí číst.
- Táta. - Moc mě těší.
- A to je máma. - Ráda vás poznávám, Normane.
- Jessie říkala, že jste básník. - Jste příbuzný s tím novinářem?
- Je to můj bratr. - Jessie říkala, že máte titul.
- Ano. - Jessie byla na univerzitě. Studovala...
Flinkání.
- Nechala toho. - Teto Sally.
- Není jako vy. Nemá výdrž. - Nechte ho vydechnout.
Není na to zvyklý. Je presbyterián.
Už je tady.
Jessiin bratr Neal se pokoušel vypadat tak,
jak se domníval, že vypadá daviscupový hráč.
Jak se ti vede? Vypadáš úžasně.
Neale, tohle je Norman. Normane, můj bratr Neal.
Brachu.
- To jsi seděl ve vlaku celou noc? - Byli tam se mnou hrozně milí lidé.
- Co říkáš na moji kravatu? - Nechte ho trochu vydechnout.
- Pojďte se najíst. - Máme v autě kuřecí sendviče.
A doma tě čeká pečené kuře.
- A paní Millerová nám dala třešně. - Paní Millerová ještě žije?
- Ale jdi, táto, vždyť něco rozbiješ. - Co tě napadá.
To je pití, to si dám. Těš se, břicho, už je tam.
Kde teď vlak poprvé staví?
Když jsem tam byl já, bylo to San Berdoo,
pak dlouho písek, dlouho poušť a pak přišlo Salt Lake City.
V Salt Lake City se přestupovalo.
Býval tam malý hotel. Mívali tam ústřice.
- Normane, vy pijete? - Pije, Jessie? - Trošku.
- Tak ať žije naše rodina. - Na naši rodinu!
Jak dlouho se zdržíš?
Sporte, pojď sem.
Nevím, chybí mi moře.
- Jaké je? - Velké a modré.
Lidi jezdí na vlnách. Docela jsem se to naučil.
Sakra, co je to? Fuj! No, mami!
Moc jsi ho dráždil. Sporte...
O čem jsem to mluvil?
- O vlnách. - O vodě. - O moři.
A jo. Jezdíme tam s klukama na vlnách. Ramon, já a Ronald Colman.
- Ronald Colman. - Ronald Colman?
- Miluju Ronalda Colmana. - Lidi říkají, že jsem mu podobný.
Neumím si ho představit, jak jezdí na vlnách.
Chcete fotku?
Mami...
Jsem unavený.
Mohli byste jít někdy s Normanem na ryby.
To je dobrý nápad.
- Jo. - To bude hezké, že?
- Ryby? - Rybaříš?
- Jistě. - Na tom přece nic není.
- To umí kdekdo. - Jasně.
Kdy by se vám to hodilo, Normane?
- V pátek? - Tak v pátek.
A kdy?
- V šest? - Ráno?
On přijde. Viď, zlato?
- Normane, jste moc hodný. - To já rád.
- Snad by Paul šel taky. - To by bylo fajn.
Paul půjde určitě moc rád s náma.
- A co já? - Ne. - Ty až příště.
Nepůjdeš za Nealem, Normane?
Domluvíte se spolu.
Jo.
Jediné, co Neala zajímalo, byl výlet do Jackova baru,
což byl starý přívěs postavený v lese.
Na místě, kde nebylo pravděpodobné, že ho policie najde.
Byla to vydra a měla mladé.
Bylo sakra těžké ji objevit, protože v zimě mají bílý kožich...
Stačilo pár hltů whisky, kterou Černej Jack sám pálil,
a Neal začal žvanit. Myslel, že v Montaně mu spolknou lži o tom,
jak střílel, trampoval a stopoval zvěř.
Možná ale chtěl udělat dojem na jediného dalšího zákazníka v baru,
což se mu začínalo dařit.
Snažila se mě setřást ze stopy, a když zjistila...
Té ženě se říkalo Stará kůže.
Někdy před 10 lety ji zvolili královnou krásy ve Wolf Creeku.
Jela na koni bez sedla před stovkou osadníků převážně mužského pohlaví.
Sukně se jí zvedla nad boky a soutěž vyhrála.
Necítil jsem ruce, myslel jsem na psa Sporta, co tam byl se mnou,
a říkal jsem si, že jestli se ochladí,
budu ho muset rozpárat a strčit do něj ruce, aby mi nezmrzly.
Je to hrozné, já vím, ale už jsem to udělal kdysi na Yukonu.
A toho psa jsem měl moc rád.
A pořád ještě nosila jezdecké sukně, i když jí to muselo působit těžkosti.
A tam na větvi sedí ta zatracená vydra a chystá se ke skoku.
Poslyš... Kde se vzala vydra tak vysoko v horách?
Já myslela, že plavou ve vodě.
Jacku? Přineste dámě whisky.
Už musím jít.
Nezapomeň, že jdeme v pátek na ryby.
Co?
- Co je? - Říkali, že tady pracuješ.
To víš, uzávěrka. Chci mít klid.
Jdeš se napít?
Mám prosbu.
Šel bys na ryby?
Jo.
Má to háček. Jessie má bratra. Je z Kalifornie.
Řeknu ti rovnou, je to užvaněný lhář.
- Je to bobkař? - To neříkal. - Bože.
Georgi. Přijede s plechovkou červů.
Červenou od kafe. Vsaď se.
Jen kvůli Jessie.
- Myslíš to s ní vážně? - Co? - Už je to tak.
Máš vážnou známost.
- No? - Já nevím.
Tak to budu muset.
- To mě podrž. - Tenhle frajer chce na ryby.
Jdeš pozdě.
Šel jsem pozdě spát.
Já nespal vůbec a jsem tady.
Neale, to je Paul.
Neale, v Montaně jsou tři věci, kam se chodí včas.
Mše, práce a ryby.
Přesně tak.
- To je... - Já vím. - Já vím.
Nikam nechoďte.
Ten první krok, to je potíž.
- Tak... - Jdeme?
Neale?
- Neale! - Co je?
Ryby.
Frajer chce na ryby.
Neale, co návnada?
Já osel.
Stejně nic nechytíme, je moc horko.
Třeba něco chytí on.
Páni, ještě že jsem nešel spát.
Kde je?
- Doženu tě. - Jo.
Ty jich máš dvacet, co?
- Našel jsi ho? - Kašlu na něj.
- Měli jsme mu pomáhat. - Jak chceš pomoct idiotovi?
Vezmeš ho na ryby.
To nemá rád. Nemá rád Montanu a mě taky ne.
No...
Třeba má rád, když mu někdo chce pomoct.
Tys vypil to pivo, viď?
To se vsaď.
Tak jdeme.
Bože, to je vedro.
Zabijeme ho?
Do háje!
To je ale blbec!
No nazdar.
To je nadělení.
Má tetování.
- Monogram? - Ne.
Láska.
Já tam vlezu sama.
Máš pití, frajere?
Frajer je ten s červeným zadkem.
Pěkný průšvih.
Jo, nemám tě jít bránit?
Mamince se bude jeho děvče moc líbit.
Nemám úpal. Slunce mi nevadí.
Jo.
Norme, co kdybych dneska zůstal s tebou u našich?
Zajdeme sem zítra. A zkusíme to znovu.
Platí.
Kde je ten chlast? Mám žízeň jako lev.
Slyšte, mluví dáma.
Zlom vaz.
Můj Bože.
- Co jste mu to udělali? - Nesahej!
Usnul na sluníčku.
Kristepane.
Tak pojď, synáčku, opatrně. Něco s tím uděláme.
- Tys ho nechal samotného, Normane? - Někdo byl s ním.
Snad bys měl jít domů.
Kdo mě odveze?
Radši se drž.
Co to děláš?
Přece nechceš... Každou chvíli tu jezdí vlaky.
I mimo jízdní řády.
To snad...
Tady nás těžko uvidí.
Díky za odvoz.
- Je s tebou legrace. - Co tím chceš říct?
Ty nemáš mého bratra rád, viď?
Ne, nemám ho rád.
Já ti neumím lhát, Jess. Ale mám rád tebe.
A chci tě zase vidět.
- Ahoj, Jess. - Ahoj, Paule.
- Tak co bratr? - Vykašlali jste se na něj.
Byla to moje vina. Omlouvám se.
To ti neodpustím.
- A Normanovi jo? - S Normanem není legrace.
A čistý ručník máš na věšáku.
Co můj kartáček na zuby, mami?
- Nech Paula, ať nám vypráví. - O čem chcete? Vraždu nebo požár?
- Měl bys zkusit psát církevní sloupek. - Dobře.
Reverend Maclean večeřel dnes večer v kruhu své rodiny.
Všichni až na staršího syna se dobře bavili.
- Normane, co je s tebou? - Není s ním legrace. - Co prosím?
Není s ním legrace.
Na světě jsou důležitější věci, Normane.
Co kdybys byl hloupý?
Ne. Jsme na tebe hrdí.
Mám pro vás jednu zprávu a není to žádný mord.
Mluvil se mnou pan prezident.
- Calvin Coolidge? - Jo.
- Pan Coolidge? - Jo. - A kdy?
Jsou to dva dny. Byl tady v Dakotě. Muškařit.
- Muškařit? - Měl oblek s kravatou a bílé rukavičky.
Tak jsem mu položil otázku, říkám: "Promiňte, pane, na co dnes berou?"
On se otočil a povídá: "Na konec vlasce."
- Co? - Na konec vlasce.
Místní lidi se seběhli a přinesli mu mušku velkou jako kuře.
A on říká: "Když už ho nechytím, tak ho aspoň vyděsím."
- Vyfotils ho? - Jo, vyjde to v neděli.
Velký Cal uprostřed domorodců.
- To bylo dobré, mami. - Obvykle večeří to, co přejede.
Vidíš, umíš vtipkovat.
- Víš, měl bys na sebe... - Já si zajdu...
Co?
Chtěl jsem jenom říct, že si zajdu do města, když už jsem tady.
Jděte spát. Dojím to, až se nikdo nebude dívat.
Slyšel jsem, že si změnil jméno.
MacLean s velkým L.
Bude vypadat jak Skot z nížiny.
Tak co, Normane?
Dobrý den, pane Sweeney.
Koho znáš na univerzitě v Chicagu?
Tak vidíš, jak se máš? Píšou ti až z Chicaga.
"Nabízíme vám místo asistenta na katedře angličtiny zdejší univerzity.
Nástup je od podzimního semestru."
Ne v úplném zapomnění, ani v naprostém odhalení,
leč v plujících oblacích blaženosti přicházíme od Boha,
v němž svůj domov máme.
Ač nic už nevrátí hodinu v skvělosti pastvin,
my přec nebudem truchlit.
Raději najdeme sílu v tom, co dál zůstane.
V prvotním souladu, jenž byl a musí vždycky být.
V útěšné myšlence, jež povstává z utrpení.
Ve víře, jež počátek má v smrti.
Dík lidskému srdci, jímž žijeme.
Dík jeho něze, radosti a strachu.
Ve mně i nejošklivější svět vyvolá myšlenky z míst,
jež pro pláč jsou příliš hluboké.
- Šťastnou cestu, synku. - Sněz ty chleby.
To bylo týden před tím, než jsem zase mluvil s Jessie.
Volala mi, že Neal odjíždí zpátky do Kalifornie
- a že by se chtěl se mnou rozloučit. - Máme tě moc rádi.
To pozvání mě překvapilo,
a tak jsem se Jessie zeptal, jestli si ona přeje, abych přišel.
- Odpověděla ano. - Sbohem a napiš mi.
Jestli sem zase přijede, zkusíš mu pomoct?
Když budeš chtít, tak ano.
- On už nepřijede. - Vždyť tam má kamarády.
Koho? Toho Colmana?
Proč lidi, co potřebujou pomoc, ji nechtějí?
Já nevím, Jess.
Ale já nebrečím, Normane.
Chceš něco vidět?
Když to bude hezké.
Čti.
- Tak co říkáš? - Co říkám? To je přece skvělé!
- Myslíš? - Ano. Dostaneš se do Chicaga.
- To je krása! - Bylas tam? - Ne, já byla jen v Heleně.
Gratuluju ti, Normane.
Ale já nevím, jestli chci odjet.
Z Montany? Proč? Ta ti neuteče.
- Ne z Montany. - Tak proč?
Proč?
Já nechci odjet od tebe.
Zrovna jdu odtamtud. Dal jsem si tam whisky.
Podívejme.
Pivo a dva panáky, Frede.
Prosím.
- Ať žije láska. Krucinál. - No nazdar.
Miluju Jessie Burnsovou.
Proboha, Normane. V řece je přece tolik ryb.
Ona je nejlepší.
No jo.
Je nejlepší.
Gratuluju.
Mám z tebe radost.
Tak pojď. To se přece musí oslavit.
Jo.
Smrdí.
Co?
Smrdí.
Jak to myslíš? Jsou přece prvotřídní.
Vážně?
Jo. Nemáme banány!
Dnes nejsou banány! Nebudou!
Kde to jsme?
Kam jedeme?
- Lolo. - Jo.
Ne.
Máš dneska šťastný den. Já to chci využít.
Kristepane, nebuď dneska profesor, brácho.
Normane, faráři?
Zdravím, Franku.
Moje láska Sal.
Sal!
Pití pro mého bráchu.
Bourbon.
Vlastně zaplatím rundu všem.
Na lásku.
Vydrž.
Věnuj se mu, Sal.
- Máte pro mě místo? - Pro tebe ne, Paule.
Co byste chtěl?
Co?
Hrát? Co?
Co chcete?
Nic.
Dolar. Paul sice řekl, že platí, ale...
Dobře!
Nic se neděje.
Ne.
To je jenom hra.
- Jenom hra. - Pojď pryč. Hned.
Dělej, padáme.
No tak jo.
Sbohem, fešáku.
Já nejedu.
Co?
Budu mít štěstí. Cítím to.
Co mi to říkáš? Snad se tam nevrátíš?
- Normane, neboj se. Já to znám. - Ale vždyť tě nenechají hrát!
Ale nechají.
Za co? Jsi zadlužený až po uši!
Norme, je to můj dluh.
Jasné? Jenom můj.
Bože můj.
Norme!
Třeba už spolu nikdy nepůjdeme na ryby. Pojď aspoň zítra.
Třeba by šel i táta.
Řekni mu to.
Tak platí.
V půl sedmé.
Tady to voní. Dobrý den vespolek.
Jenom vdolky.
To je dobře, že jsi přišel. Máš jistě moc práce.
Na čem teď pracuješ? Máš pro nás historku, Paule?
Příběh?
Tak jo.
Ježíši.
Já ji mám.
Co?
Nabídli mi práci na univerzitě v Chicagu.
Ano?
Učit literaturu.
- Co? - Od podzimu.
Já to přijmu.
Normane.
To mám radost.
Ano. Jsem moc rád.
No...
Profesor.
Opravdový profesor.
Kdo by to řekl.
Jsem na tebe pyšný.
Nezapomeňte se vyfotit.
- Nám jde o ryby. - Jedeme!
Pamatuješ ty skály, co nám táta kdysi ukazoval?
- No jasně. - Jsou staré miliardu let.
Půl miliardy.
Pojďte!
Já myslím, že půjdu výš po proudu.
Dlouho jsem tu nebyl.
Vždyť se zabiješ.
On se zabije.
- Dneska budeme chytat spolu. - Dobře.
- Na co dneska berou? - Co?
Na co berou?
Nahlas!
Ptám se, na co berou?
Na Bunyan Bugs!
- Mám ti jednu přinést? - Ne.
Dojdu si pro ni.
Bunyan Bugs. Muška číslo dvě.
Uctivé díky, pane profesore přes pstruhy.
Chci požádat Jessie o ruku.
Jo.
Hezký den.
Nechceš jet s náma do Chicaga?
Je to 2000 mil. Mají tam spoustu novin.
Byl bys uprostřed všeho dění.
Co říkáš?
Pojedeš?
Nikdy neopustím Montanu.
Má ho!
Bože můj!
Koukněte na něj!
No ne.
Neskutečné.
V té chvíli jsem věděl naprosto jasně, že jsem byl svědkem dokonalosti.
Jsi vynikající rybář.
Ještě tak tři roky a budu myslet jako ryba.
Lepší už snad nemůžeš být.
Fotku pro maminku.
- Tak dělej. - Raz, dva...
Můj bratr stál před námi na břehu řeky Blackfoot,
jako by se ani nedotýkal země.
Svobodný a nezávislý jako umělecké dílo.
Tři.
Ale já jsem si právě tak jasně uvědomoval,
že život není umělecké dílo
a že tento okamžik nebude mít dlouhé trvání.
A tak, když mě jednou ráno vzbudila policie, těsně před odjezdem do Chicaga,
vstal jsem a na nic jsem se neptal.
Odvezli mě podél řeky zpátky domů, abych svým rodičům oznámil,
že Paula utloukli k smrti pažbou revolveru
a jeho tělo pohodili v uličce.
Můžeš mi k tomu říct ještě něco?
Všechny kosti v ruce měl zlámané.
Které ruce?
V pravé.
Jak plynul čas, otec se stále pokoušel dozvědět víc.
Znovu a znovu se mě ptal, až jsem mu všechno pověděl.
Nakonec jsem mu řekl:
"Možná to jediné, co vlastně vím o Paulovi, je, že byl skvělý rybář."
"Víš mnohem víc," řekl otec.
"Byl krásný."
A to bylo naposledy, co mluvil o smrti mého bratra.
Přesto se jím v myšlenkách stále zabýval.
Pamatuji se na kázání, které jsem od něj slyšel těsně před jeho vlastní smrtí.
Každému z nás se někdy v životě přihodí,
že vidí své milované v nouzi a klade si otázku.
Řekni, Pane, čím, pokud vůbec, jim mohu ulehčit.
Protože jenom zřídka umíme pomoci těm, co jsou nám nejblíž.
Buď nedokážeme rozpoznat jak a čím,
a nebo, mnohem častěji, naše pomoc není přijímána.
Ti, které bychom měli nejvíce znát, nám unikají.
Přesto je milujeme.
Můžeme milovat, aniž bychom chápali.
Skoro všichni ti, které jsem v mládí miloval a zároveň nechápal,
jsou mrtví, včetně Jessie, ale stále na ně myslím.
Ano, jsem už teď příliš starý na to, abych byl dobrý rybář.
A na ryby chodím obvykle sám,
ačkoliv mi přátelé říkají, že bych neměl.
Ale když stojím sám v pološeru kaňonu,
jako by se náhle celé moje bytí soustředilo do mé duše a do vzpomínek.
Do hučení řeky Blackfoot a svistotu vlasce
a do naděje, že na jeho konci bude ryba.
Nakonec všechny věci stejně splynou v jedno
a odplaví je řeka.
Řeka, která běží přes kameny už od stvoření světa.
Přerušená snad jen potopou.
Na některých kamenech leží věčné kapky deště.
Pod těmi kameny jsou slova a některá ta slova jsou jejich.
Stále se vracím k vodě.