Be2Can Distribution uvádí
Jsi vzhůru?
- Christiane? - Co?
Potřebuješ něco? Už čeká další.
- Co? - Je tu další novinářka.
Potřebuješ ještě chvilku? Sklenici vody?
Dej mi vteřinu.
- Uvidíme se v Galerii 1. - Fajn.
Ještě zkouška zvuku. Co jsi měl k snídani?
Jasně. Chleba, sýr, cornflakes...
- Taky vajíčko... - Jenom ti tu...
Taky džus, kafe... A je to.
- Těší mě, Christian. - Dobrý den.
- Všechno v pořádku? - Jistě. A jak u vás?
- Super. - Paráda.
- Vemte si židli. - Měli bychom začít.
Ještě vteřinku, hned jsem u vás.
- Pardon... - Nic se neděje.
Netradiční...
Jsme slyšet? Sedí se vám dobře?
- A jéje. - Pardon.
Sakra...
Promiňte, ještě momentík.
Těžce profesionální...
- Točíte? - Mám to vzít od začátku?
Jo, prosím vás. Díky.
Jste připravení? Jedeme...
- Jste ready? - Můžeme?
Prima.
První otázka je obšírnější.
S jakými největšími výzvami se potýká muzeum vašeho typu?
Říkám to nerad, ale asi s penězi.
Se sháněním financí.
Jsme muzeum moderního umění,
musíme prezentovat nejžhavější současnost, takže vlastně budoucnost.
Umění, co je o krok napřed. A to něco stojí. A konkurence je lítá.
Kupci a sběratelé se v penězích doslova topí.
Za odpoledne utratí tolik, co my za rok.
Ale když nějaký objekt koupíme my, můžeme ho vystavit tady.
Pro spoustu návštěvníků. Pro celý Stockholm, Švédsko i turisty.
Čili do toho souboje
se zapojit musíme
a prezentovat umění, které je absolutně...
Absolutně vám rozumím. To je klíčové.
Chci se vás zeptat na něco z vaší webové stránky.
Nějak jsem to nepochopila, doufám, že mi to vysvětlíte.
- Můžu vám to přečíst? - Jistěže.
30. - 31. května. Výstava / Ne- výstava.
Večerní debata ohledávající dynamiku "vystavitelnosti"
a konstrukci zvanou zveřejnitelnění v duchu Smithsonovy Lokace/Ne- lokace.
Od ne- lokace k lokaci, od ne- výstavy k výstavě,
jaký je topos Výstavy / Ne- Výstavy v přehlcených momentech megavýstavy?
- Dovolíte? - Chcete si to přečíst?
No, já jen ne... Zjevně nejsem tak učená jako vy.
- Doufala jsem, že mi... - No, to je...
Tehdy v květnu jsme několik večerů probírali...
Když... když...
Když do muzea umístíte nějaký předmět,
stane se z něho umění?
Například tady vaše kabelka...
Bylo by z ní umění?
- Stačí vám to jako odpověď? - Ano.
Myslím, že ano.
Dobře, víc toho nemám.
Pojď mi helfnout.
Čtverec je svobodná zóna, v níž vládne starost o druhé a důvěra.
Zde máme všichni stejná práva i povinnosti.
Chcete zachránit lidský život?
- Chcete zachránit lidský život? - Teď ne.
Chcete zachránit lidský život?
- Chcete zachránit lidský život? - Prosím?
Pomoc!
Pomozte mi, on mě zabije!
- Uklidni se. - On mě zabije! Pomozte mi!
- Co se děje? - Pomozte mi, on mě zabije!
- Vzpamatuj se. - On mě zabije!
- Zabije i vás! - Klid. Nekřič!
- Ty mě budeš krýt! - Ale já... já nic...
- Fajn, o co jde? - Tamhle někdo šíleně řve.
- Nikoho nevidím. - On nás zabije.
- Koukej se uklidnit! - On nás zabije!
- Ne, ne! - Ne, to ne...
- Kurva, co to je? - Sakra, uklidni se!
- Se neposerte. Po vás nejdu! - Probůh, co to bylo?
Bylo mi potěšením, pánové.
- Co to bylo za hovado? - Kretén.
- Debil. - Do prdele, co to bylo?
To byl teda mazec...
To byl ale vůl! Fakt síla...
- Jsi v pohodě? - Jo, dobrý.
- Cítíš to tady? Cítíš to? - Jo.
- To bylo chytrý, že sis řekl o pomoc. - Automatická reakce.
- Kruci! Prostě jen tak někoho poprosit... - Fuj, to byl hukot.
- Já měl strach. Ty ses nebál? - No...
- Fajn... - Tak jo. Nashle.
- Měj se! - Nashle.
Pardon, nepůjčila byste mi telefon? Telefon?
Prosím vás, pomohla byste mi? Půjčila byste mi telefon?
Potřebuju pomoct.
Pardon... tím směrem je výstava.
Zámek je tudy.
- Už jsi od něj něco viděl? - Ne. Nikdy.
- Tak takhle vypadá. "Čtverec". - Jasně.
A výstava bude zahájena 15. září.
Zamluvila jsem reklamní vitríny po městě
a inzertní plochu v Dagens Nyheter a Svenska Dagbladet.
- Ať máme trochu náskok. - Jasně. Takže...
Ten projekt je perfektní a klade nesmírně důležité otázky.
Ale z hlediska komunikace jsou to hodně obecné hodnoty.
Jde o rozdíl mezi uměním jako takovým a uměním to pak vykomunikovat.
Naprostý souhlas.
U každého nového projektu musíme vyhodnotit jeho mediální potenciál.
Má ta výstava v sobě něco spektakulárního?
Je kontroverzní? Vychází z aktuálních trendů? Nebo ze žhavých fenoménů?
Pokud ne, skončíme u těch billboardů.
A na ohlas v zahraničí můžeme zapomenout.
Oslovíme zas jen kulturní babči. Nic proti.
Ale jestli se o tom má psát, potřebujeme nějaký osten.
Jenže ten projekt působí dost neškodně.
Novinář chce psát o vypjatých postojích.
To platí pro většinu lidí. Ani já nechci lidi hladit po srsti.
Nedám na Facebook status: "Daniel si přeje světový mír."
Musím vás vzít za slovo.
Ta výstava je hlubší než nějaký status o světovém míru.
Bezpochyby.
Je úchvatná, protože je tak jednoduchá, a toho musíme využít.
Jasně, já to s dovolením přečtu:
"Čtverec je svobodná zóna, v níž vládne starost o druhé a důvěra.
Zde máme všichni stejná práva i povinnosti."
S tím musí každý souhlasit. Proč by to novináře mělo zajímat?
Prostě... Něco ti upadlo.
Asi jsem to neřekl dost jasně. Ta formulace vedle čtverce je vedlejší.
Jde o to, co v nás aktivuje čtverec jako takový.
- To chápeme. - Tohle chceme komunikovat navenek.
Můžu do toho vstoupit?
Tady hoši nezpochybňují legitimitu toho projektu, oni jen chtějí...
- Ale ten obsah musíme chápat stejně. - Nemají výhrady proti tomu, co zamýšlíte.
Prostě jen vysvětlují, jak dneska fungují média,
jak docílit, aby o nás bylo slyšet.
Mě napadla taková věc...
Co takhle použít tu pár let starou kyblíkovou výzvu?
Prima nápad, Majo. Ale o co tam šlo?
Byl to megaúspěšný virál...
Úplně normální lidi i celebrity se natáčeli...
jak se polívají ledovou vodou.
A byl z toho virál.
- Bylo to neskutečně populární. - A šíleně exponovaný.
To jo, ale já to nikdy nepochopila.
- Jen tak. - Teď z nich děláš úplný magory.
Byla to kampaň na výzkum ALS a vybralo se přes tři miliardy,
v našem světě veleúspěšná kampaň, ale pro nás to není relevantní.
Abych to shrnul: my máme ambice, vy máte ambice.
Tak pojďme společně vystrčit růžky.
- Jsem pro. - To se vám snažíme vysvětlit.
Pojďme udělat krůček do neznáma. Chce to něco extra.
A tihle hoši vědí jak na to.
Oni už se do téhle šíleně proměnlivé arény narodili.
- Mají to v malíku. - Skvěle.
Takže to je asi všechno, teď se vrátíme k ponku,
za týden vám odprezentujeme naši vizi a pak ji uskutečníme.
- To zní skvěle. - Už se nemůžu dočkat.
- Můžeme si vzít ty fotky? - Samozřejmě.
Christiane, to nebude mít chybu. A co jinak?
- Já ti zažil úplný psycho. - Co?
- To se mi fakt už dlouho nestalo. - Dneska?
Počkejte, povykládám to všem, protože to bylo maso. Jdu...
A pak se Christian s tím typem jako loučí, kontroluje si kapsy
a zjistí, že nemá šrajtofli, mobil
ani manžetový knoflíčky.
- Děláš si srandu! - A jak to, že jsi nic necítil?
- A teď je můj telefon tady. - To je skoro za rohem.
- A my jsme tady. - To je vážně surrealistický...
Elno, pojď se na něco podívat.
Potřebuju tu tiskovou zprávu.
Pojď sem.
Vidíš, co to je?
Ne.
Jak bys taky mohla. To je můj mobil.
Ráno cestou do práce mě okradli.
Sebrali mi mobil, peněženku...
a manžetový knoflíčky.
Nechápu, jak je ze mě stáhli.
Co na to říkáš?
Tvůj pracovní telefon?
Jiný telefon nemám.
Je pracovní i soukromý.
- Už to skoro začíná. Sejdeme se tam. - Jo.
Zatím.
Jdu s tebou.
- Mohl bys ho sledovat? - Jasně.
Pak se domluvíme co s tím. Dík!
Teď na podzim otevřeme výstavu argentinské umělkyně Loly Ariasové.
Ve své tvorbě se inspiruje Nicolasem Bourriaudem a jeho relační estetikou.
V kostce lze říci, že relační estetika ohledává,
jak se k sobě vztahujeme v sociálním kontextu.
Sorry, ale tohle je šíleně kožený.
Dáte mi šanci začít od začátku?
Můžu? Super. Tak fajn.
Tohle odložím, protože to nepotřebuju.
Ani brýle už nepotřebuju.
Protože na tomhle projektu mi záleží tolik, že bude lepší...
když budu mluvit od srdce.
Dnes mám pro vás obzvlášť radostnou zprávu. Muzeum obdrželo dar
od Anny- Stine a Gunnara
ve výši 50 milionu korun.
Nyní bych ráda požádala Christiana, našeho šéfkurátora,
aby nás obeznámil s první akvizicí, uskutečněnou z tohoto daru.
Zakoupili jsme "The Square", neboli "Čtverec". Možná jste si všimli cestou.
A následovat bude i doprovodná výstava.
Děkuji, Christiane. Vítej!
Drazí přátelé našeho muzea,
na podzim hodláme představit argentinskou umělkyni Lolu Ariasovou
a její artefakt "Čtverec". "The Square".
Lolu inspiroval Nicolas Bourriaud
a jeho koncept relační estetiky.
Proč se tomu smějete?
Aha, on zvoní telefon. To je pro mě?
Tak chvilku počkáme.
Eriku? Je to pro mě?
Je to pro mě? Touhle dobou mi zpravidla volá máti.
Můžu to brát jako šanci začít znovu?
Stejně mi to připadalo takové kožené, tohle dáme stranou.
Abych vám to vysvětlil, musím vás o něco požádat. Souhlasíte?
Představte si, že stojíte na velkém náměstí
někde tady ve městě.
Třeba na Odenplanu nebo na Sergels Torg.
Ale klidně si vyberte kterékoli jiné.
Už tam jste?
Fajn. Je úplně normální den a hemží se to tam lidmi.
Podíváte se dolů a všimnete si, že stojíte ve čtverci.
V jasně orámovaném čtverci 4 x 4 metrů.
To je "Čtverec". Čistě fyzicky.
Dá se říct, že je to prázdný rámec, který čeká na svůj obsah.
Lola Ariasová ho přirovnává k přechodu pro chodce.
I na přechodu panuje jasná dohoda,
že řidiči musí dávat pozor na chodce.
Stejně tak i ve "Čtverci" platí úmluva, že se staráme o své bližní.
Pomáháme si.
Stoupnete si tam,
požádáte o pomoc
a kolemjdoucí vám ji musí poskytnout.
"Mám hlad."
"Dáte mi najíst?"
"Naučíte mě plavat?"
"Právě mi zemřel táta, potřebuju s někým mluvit."
"Obětujete půl hodiny svého času?"
Někteří z vás si teď asi říkají, že je to trochu naivní.
Možná dokonce utopické.
Dík.
Díky.
Výstava bude zahájena koncem srpna, rozhodně si ji nenechejte ujít.
Doufám, že jste zatím dostali hlad, protože pro vás máme něco na zub.
Jonasi, vystoupáš, prosím, ke mně a povíš nám, co nás čeká?
Dobrý den!
Připravili jsme pro vás famózní raut.
Kukuřičné kuřátko nadívané houbami,
chřest marinovaný v lanýžovém oleji.
A celer pečený v mořské soli.
Opravdu nemusíte pospíchat.
Kam ten spěch!
Přichystali jsme vám i omáčku.
Šťáva z kuřete s balsamikem, medem a šalvějí.
Dobrou chuť!
Můžu se na něco zeptat? Gépéeska u mě v autě ukazuje vždycky o 50 metrů vedle.
- Je ta poloha spolehlivá? Je to tady? - Jo, na to vem jed.
- Možná deset metrů. Max. - I tak je to hodně.
Je to tady, byt možná neurčíme, ale ten barák je to na tuty.
Mám nápad.
Sepíšeme výhružnej dopis
a hodíme ho do všech schránek.
- Dostane ho i ten, kdo ho ukradl. - Co když je tam patnáct pater?
- No a? To je fuk. - Osm bytů na patře...
Já to zařídím. To klapne.
Výhružnej dopis? Není to přes čáru?
"Tomu, kdo mi ukradl telefon, peněženku,
manžetový knoflíčky, jestli to nenavalíš, rozbiju ti hubu."
Ne, to je moc brutální.
Jasně, ale tohle jsou zločinci, tohle je pro ně denní chleba.
- Přesto snad můžeme mluvit slušně... - Hele, Švédi tu teď nejsou.
Zapomeň na tu jejich podělanou korektnost. Prostě jim natrhnem prdel.
"Víme, kdo jste. A jak vidno víme i to, kde bydlíte.
Jinak byste ve schránce nenašli náš dopis."
To je dobrý.
Fakt dobrý.
- Taky si myslím. - Vteřinku!
"Víme, kdo jste. A jak vidno víme i to, kde bydlíte.
Jinak byste ve schránce nenašli náš dopis."
- Nový odstavec. - Tečka?
"Vraťte mi peněženku,
telefon a manžetové...
manžetové knoflíčky po dědečkovi." Byly po dědovi. Zdědil jsem je.
- Najez se, budu psát. - Můžu? Hlady šilhám.
Můžu změnit Comic Sans na něco míň infantilního?
Já to nevybral. To je devadesátková klasika.
Ať to nevypadá jako pozvánka na dětský narozeniny.
- Koneckonců je to výhružnej dopis. - Já se picnu.
- Jedeme dál... - Momentík.
"Můj telefon..."
"... a manžetové knoflíčky do čtyřiadvaceti hodin..."
Musíš napsat knoflíčky po dědečkovi, ne dědečkovy knoflíčky...
"Peněženku, telefon a dědečkovy knoflíčky..."
Tohle je dojemně osobní.
"... do večerky 7- Eleven na hlavním nádraží, nebo o nás ještě uslyšíte..."
- Co tam dát lebku? Umí to ten program? - Zapomeň na emoji! Nepíšeme esemesku.
- Máš pravdu, to je moc infantilní. - Dej tisk.
- Jasně! Ať to lítá! - Padesát kopií!
Viděls to? Řídí jak hovada!
- Nepustíme si něco? - O tom žádná.
Co takhle starej flák z dánský domoviny, kámo?
- Gasoline! - Nechci zpátky do jeslí. Větší nářez!
Tohle je nářez.
Super! Ty máš Justice! Dej tam pětku.
- Cože mám? - Justice. Pětku. Dva, tři, čtyři, pět...
- Tohle? - To je vončo. To je superboží.
Vohul to! Justice jsem neslyšel roky.
Paradox je, že se jmenujou Justice, a kam teď jedem?
To není žádnej paradox.
Možná ne...
Ale jedem si snad pro spravedlnost, ne?
Suprový načasování.
Jo, suprový.
Jseš ready? Pořádně to vohul!
- Není to boží? - Jo.
Tohle se stane, když ti šlohnou mobil.
- Už se řítí kavalérie. - Jedeme s kladivem.
- Kavalérie s obřím kladivem. - Pro spravedlnost...
V tesle.
- V Tesle Spravedlnosti! - Ty jsi mešuge.
Tak fajn.
Zajdeš tam? Někdo musí hlídat auto.
Já ho pohlídám.
- Cože? - Pohlídám auto.
Já ho pohlídám.
Je mi děsně trapný tě o to žádat...
Ale snad chápeš, že jsem tak trochu veřejná osoba.
Lidi mě znají.
Když do toho baráku vejdu, hrozí, že mě poznají.
Tady sotva.
- Ale u mě to hrozí víc než u tebe. - To je pravda.
Chápu, jenomže ty věci nejsou moje.
Ale byl to tvůj nápad. To nepopřeš.
Tys navrhl, že sepíšeme ten dopis. Nebo snad ne?
Chtěl jsem ti pomoct.
Nechápu proč...
Tak se na to vykašleme, Christiane. Vlastně je to fuk.
Prdíme na to.
Půjč mi bundu!
V tomhle obleku do pojebanýho paneláku na sídlišti vlízt nemůžu.
- Jsi posera. - To s odvahou nemá co dělat.
Fakt sorry...
Vzpomínáš, jak jsi říkal, že ty dopisy pak rozdáš?
- To jsem neříkal. - Ale říkal.
Budu tě citovat. "Je to hračka. Prostě se jim to hodí do schránky."
- Jo, to jsem řekl. - Přesně tak.
Ale netvrdil jsem, že to udělám osobně. Říkal jsem "se hodí", ne "já hodím".
Jako šéfa by mě teď zajímalo, jestli s tebou můžou počítat.
Když slíbíš, že něco uděláš, můžu se na to spolehnout?
- Samozřejmě. - Vážně?
Jsem ochoten za tím udělat tlustou čáru, ale co do budoucna?
Na mě se můžeš spolehnout. Na sto procent.
Prima.
Sráči...
Třinácté patro.
Jedeme dolů.
Hej!
Sakra.
To je šílenství.
Tak dělej!
Sakra!
Jo, to je moje auto. Na někoho čekám. A teď fakt nemám čas.
Hustý fáro. Co kdybys ho nastartoval?
Nakopni ho. Jeď...
Laskavě na něj nešahej.
- Mohl bys ho poškrábat. - Já nic nedělám.
Jen chci, abys nastartoval.
Ne, proč bych to dělal?
Nedělej kůže. Takový fáro jsem ještě neviděl.
Úplně normální tesla. Nevydává zvuky. Nic zvláštního, nuda.
Hezkej večer.
Do hajzlu, co to děláš?
- Co děláš? - Co se mi zachce.
Okamžitě přestaň...
- Co to má bejt? - Co?
Fajn. Nastup! Sedej!
Asi jsme něco chytli.
Jo, vypadá to tak...
Můžeš chvíli zastavit, ať se podíváme?
Prosím, mám tři děti a cukrovku. Jednu korunku.
Pardon, prosím, korunku.
- Díky, paní. - Trochu peněz. Díky.
Díky, paní. Prosím, milá paní.
Pomozte, prosím. Korunu.
Pomozte mi, prosím.
Jednu korunu.
Díky. Pomozte, prosím.
Chcete zachránit lidský život?
- Dobrý den. - Dobrej.
Jak se vede?
Peníze...
Je mi líto, nemám hotovost.
Bohužel nemám hotovost, ale můžu vám koupit něco k jídlu.
Chicken ciabatta.
- Cože? - Chicken ciabatta.
Fajn, kuřecí ciabatta.
Hej!
Cože?
Bez bule.
Aha, bez cibule.
Dobrý den.
Prosil bych simku do mobilu a kuřecí ciabattu.
A nenechal tu někdo balíček nebo obálku na jméno Christian?
Peggy?
- Peggy? - Co je?
Nenechal tu někdo balíček?
Balíček?
Balíček nebo obálka pro Christiana?
- Ne. - Nic?
- Bohužel. - Tak fajn. Díky. Mějte se.
Tady je ta ciabatta. Cibuli si musíte vytahat sama.
Pane? Žádné focení.
Východisko této instalace je stejně jako u veškeré mé tvorby
už minimálně posledních pět šest let...
Východiskem je mé bezprostřední okolí...
Používám všednodenní předměty,
abych prozkoumal
naši reakci na umění.
Abych byl konkrétní, jde o zarámované instalace
vrhající světlo na běžné předměty,
kterých by si v původním kontextu nikdo nevšiml.
Například mě zajímalo, co se stane,
když v galerii vystavím krajinku.
Jak se ta krajinka vztahuje k prostoru galerie?
Jak se ten prostor vztahuje k prostoru v naší hlavě,
k prostoru v naší psýché, takže ona krajinka...
Kurva! Kurva, čurák!
Hovořil jste o krajině,
což mi připomíná již zesnulého Roberta Smithsona,
který v 60. a 70. letech proslul svým...
Sajrajt!
kombinováním fotografie a krajinomalby.
Používal materiály jako hlína, kámen, listí
a mísil je s jinými materiály...
Vyval kozy!
Omlouváme se, ale manžel má Tourettův syndrom.
- ... jiné materiály... - Tourettův syndrom?
Prosím, pokračujte.
Takže artefakt v takzvaném "earth art" neboli zemním umění...
Kurvo!
je vytvořen z hmoty jako beton, kov, kámen, hlína a listí.
Je snad tohle...
společný jmenovatel vašeho umění?
- Nasrat! Říkám. - To by stačilo.
Pardon. Pardon...
Smithson byl můj přítel...
Jeho zajímala estetika Země a produkty Země.
Já ty produkty používám, ale ne v jejich estetice.
Sajrajt! Čurák! Kurva!
- To je hrůza! - Pardon...
Můžete být prosím zticha? Žádám vás o klid.
Drž hubu! Jdi domů! Vysmahni!
Pokud to tvůrci nevadí...
Máme jedinečnou příležitost setkat se s tak famózním umělcem...
Vyval kozy!
Pojďme pokračovat. Všichni jsou vítáni, bez ohledu na postoje.
Už jste viděl výstavu v přízemí?
- Viděl. - Líbila se vám?
Sajrajt!
- Mně se líbila. - Co jste chtěl říct?
- Prima. Jsem rád, že se vám líbila. - Jdi domů! Vysmahni! Vyhul mi ho!
- Není tu slyšet vlastního slova. - Podle mě ho to prostředí stresuje...
Drž hubu! Vypadni!
Frnda!
Buďte trochu tolerantní.
Trpí neuropsychiatrickou poruchou.
Nedělá to o své vůli. Buďte trochu tolerantní.
Jste tu vítán. Nevidím důvod, abychom dělali další přestávky.
Sakra!
Co to děláš?
Pojď sem, Algote!
Megera.
Haló, tady Christian,
vy jste mi volali?
Já se poseru!
Fakt nevěřím...
Peníze?
- To je pro tebe. - Díky.
- A tohle... - Díky.
Díky.
Prosím o chvilku pozornosti.
Tohle místo je speciální. Hned tady...
A to si nedělám legraci, se nachází královský palác.
Včetně soukromého bytu krále a královny.
A jedna osoba tady mezi námi má klíč, nebo snad ne?
Říkali jsme si, že tam nakouknem...
Blbost. Nemáme... A laskavě si tam počínejte opatrně, ať nic nezničíte.
Josefino!
Pojď s náma...
Znáš tuhle?
Ne.
- Chceš si sednout? - Ne, klidně si sedněte.
Píča!
Pardon?
Píča.
Řeklas "píča"?
Píča.
Fajn...
Pamatuješ se, ten...?
- Chceš jít první? - Ne...
Rozhodně se s ní nevyspíš.
Anne?
Tak fajn...
Dej mi to...
Tak. Už to je.
Udělal ses?
Jo. Jo.
Super.
- Já to vezmu. - Co?
- Já to vezmu. - Ne, to je v pohodě.
- Dej mi to. - Ne, to je dobrý. Udělám to sám.
Christiane, dej mi to.
Ne.
Ne, udělám to sám.
- Jdu do koupelny, takže... - Vyhodím to sám.
Díky.
Vyhoď to.
Páni, ty si vážně...
myslíš si, že jsi frajer, že jo?
Ne.
Vážně si myslíš, že bych to udělala?
Co?
- Dobře víš, o čem mluvím. - A o čem jako?
- Co asi myslíš? - Já si nemyslím nic. - Ale myslíš! - Ne!
- Teď mi lžeš! - Ne, nelžu.
- "Ne, nelžu!" Lháři! - Já nelžu.
- Řekni mi, co si myslíš? - Proboha, ty jsi divná.
- Vteřinu po sexu se vrhneš na kondom. - Chtěla jsem být milá. - "Dáš mi ho?"
- Co to...? - Pusť to! Je můj!
- Ne, není tvůj. Pusť ho! - Ne!
- Chováš se jako dítě. - Já ho nepustím.
- Jestli ho nepustíš, pustím ho já. - Tak ho pusť! Vždyť praskne. Pusť ho!
- Dej ho sem. - Nech...
Haló?
Haló, to je Christian?
Dobrý den. Tady je 7- Eleven na hlavním nádraží.
Máte tu balíček.
To bude nedorozumění. Vyzvedl jsem si ho už včera.
Tenhle přišel před chvílí. Držím ho v ruce.
Stojí na něm napsáno Christian.
- Říkáte, že přišel dneska? - Přesně tak.
Zvláštní.
Měla byste čas ho otevřít?
- Vy chcete, abych ho otevřela? - Buďte tak hodná.
- Už jsem ho otevřela. A je tam lísteček. - Píšou tam něco?
- Jo. Mám vám to přečíst? - Ano, prosím.
"Obvinil jste mě, že jsem zloděj. Omluvte se mně i mojí rodině,
jinak vám ze života udělám chaos."
To jsou věci... Říkala jste chaos?
Jinak vám ze života udělám CH- A- O- S.
Stavím se pro něj, hned jak to půjde.
Je tu i telefonní číslo, chcete ho nadiktovat?
Ne, to není třeba. Dojedu si pro něj.
- Díky moc za zavolání. - Není zač. Na shledanou.
Vyčešeš si vlasy?
Mám to v plánu.
- Fajn. - Už je čas?
Raz, dva, tři, raz, dva, tři, raz, dva, tři...
Zdravíčko.
- Jak se vede, Majo? Co výstava? - Paráda.
Už se to blíží. Nemůžu se dočkat, s čím vyrukujete.
- Bezva. Všichni na místě? - Už se nemůžeme dočkat.
- Rádi vás zase vidíme. - My jsme rádi, že jste přišli.
Famózní projekt. Nastoluje spoustu aktuálních humanitárních otázek.
Ale... výzva spočívá v tom, jak se neutopit v mediální záplavě.
Vašimi soupeři nejsou jiná muzea, ale živelní pohromy, terorismus,
kontroverzní návrhy švédských demokratů a jiných populistů.
To teď mějte na paměti a hezky si vydechněte,
my vám zatím nastíníme naši ideu.
Naše doporučení zní: pohyblivé obrázky.
A kdo dneska něco točí, ví, že divák udrží pozornost minimální dobu.
Když se nechytí do dvou vteřin, ztratí zájem a roluje dál.
Kromě toho musíme za max 15 vteřin ukázat něco tak radikálního,
aby to divák sdílel na Facebooku, přes sociální média a vůbec.
Jednoduše jde o virální efekt.
Udělali jsme si malý průzkum, co lidi nejvíc sdílejí.
Zpravidla vyloučené skupiny.
Postují se věci o ženách, o postižených,
o rasově diskriminovaných, lesbách a gayích.
Ale jedna skupina zřejmě zasahuje lidi ještě silněji, a to žebráci.
Proto v tom klipu chceme pracovat se žebráky.
Ale ještě to trochu vygradujeme a jako žebráka použijeme dítě.
Navíc to dítě bude blond. Malý švédský žebrák.
- Jako z reklamy na kaviárovou pastu. - Jak to myslíte?
Film začíná na hradním nádvoří. V popředí je "Čtverec".
Čili product placement od prvního okna.
Artefakt je v centru.
Je brzo ráno,
ze čtverce sálá bezpečí
a láska a občanská odvaha a tak dál...
Pak ke čtverci míří malá holčička.
Chvěje se, je sama, pláče...
Je zabalená do špinavé deky, je jasné, že je to bezdomovec.
Prostě hodně drsné obrazy a diváka už máme na háčku.
Holčička jde dál...
- Pardon? - Omlouvám se, prosím, pokračujte.
Ty obrazy mají strašnou sílu a vy si říkáte, kam tohle spěje?
Holčička brečí.
Vkročí do čtverce.
Tam se může stát úplně cokoli.
Pravý opak toho, co "Čtverec" symbolizuje.
Tímhle momentem překvapení upoutáme pozornost
a vytvoříme dokonalou platformu pro vaše sdělení.
Pro všechny vaše otázky, které má ta výstava nastolit.
- Zajímavé... - Dobrý. - Musím říct, že tohle jsem nečekala.
Právě toho chceme docílit.
A co se stane pak?
Přesně, co se stane pak?
Na to jsme ještě
úplně nepřišli.
V tom čtverci jí každopádně někdo musí ublížit.
Jak ublížit?
To je totiž to poslední, co divák čeká, je to opak toho...
- Zdravím. - Skvělý! Pojď dál.
Michaeli, můžeš na vteřinu?
- Christiane, potřebovali bychom tě. - U tohohle bys měl být.
- Vezmu to odshora. - Do tohohle musí být zasvěcený.
Vypadá to skvěle.
Přesně tohle potřebujeme. Můžete to spustit. Máte zelenou.
- Klidně to zopakuju stručně. - Už musím letět.
- Zdravím. - Ale...
Tak to zrekapituluju pak. Jdeme dál.
Trochu to rozveďte a vysvětlete.
Chceme docílit přesně toho, co se děje tady.
Právě tyhle otázky
si budou klást i novináři a veřejnost.
- Toho se bojím. - Naopak! Žádný strach...
Pardon... Jak se jmenuješ?
Hej...
- Jo, ty. - Nicki.
- Máš řidičák? - Mám. - Pojď se mnou.
- Teď hned? - Jo. Díky.
Na případnou krizi
jsme samozřejmě připraveni.
To už patří k vyhodnocení rizik, vždy se musí počítat s externí nevolí.
Koneckonců ji cítíme i tady, interně. To ustojíme.
- Nechtějte mě naštvat! - Cože?
- Nedělejte ze mě blbečka. - Já nevím, o čem mluvíš.
- Tady je napsáno "Christian". Tady taky. - To máš pravdu...
- Vy jste Christian? - Ne. - Dopis je pro Christiana. - To je můj šéf.
- Váš šéf? A kde je ten debilní šéf? - Tak hele...
- Kde je ten dementní šéf? - Koukej se krotit!
Já s tím vážně nemám co dělat.
- Dejte mi na něj telefon. - To nejde.
Proč ne? Podívejte, co mi provedl! Musím s ním mluvit.
Je mi to líto, je to nedorozumění.
Nedorozumění? Proč jste to napsal? Naši si teď myslí, že jsem zloděj.
Nechtějí mi dovolit hrát fotbal. A to všechno kvůli vám!
Hodili jste nám to do schránky.
To jsem nebyl já, ale můj šéf.
Vy jste to byl. Lžete. Vy jste Christian.
- On mi lže! - Uklidni se.
Podívejte, co mi dal do schránky. Naši si teď myslí, že kradu.
Šéfa okradli a my pak...
A já teď mám zaracha!
Ukradli mu telefon a peněženku, a tak ten dopis dal do všech schránek.
- Čemu se směješ? - Protože...
- Ty Dáne jeden debilní! - Koukej mluvit slušně...
- Tady se nemůžete hádat. - Koukněte, co napsal.
- Nemám snad právo se naštvat? - Já nevím, kdo je tady v právu.
Předstírá, že má šéfa, co se jmenuje Christian.
Navíc předstírá, že nerozumí mojí švédštině. Dělá ze sebe blbce.
- Prosím, přeložte mu to. - Přestaň mi nadávat. Rád bych ti pomoh...
- Dejte mi na něj číslo. - Uklidni se!
Hele, co to děláte? Pojď sem.
Co to děláte?
Koukej se vzpamatovat!
Co mám podle tebe dělat? Já tam nebyl! Já nic neudělal!
- Proboha! - Sakra, co to děláš? - Promiň, já nechtěla...
- Vyděsila jsi mě. - Tys vyděsil mě!
Christiane?
- Promiň, hrozně nerada ruším... - Teď se to vážně nehodí.
- Stalo se něco strašného. - Co?
- Promiň. Nezlob se. Opravdu. - V pořádku...
Uklízeč vysál část Gijoniho výstavy.
- Ty hromádky vypadají jinak než včera. - Děláš si srandu?
- On to zametl? - Všechno ne.
On to vyhodil?
Jeden pytel se štěrkem jsme našli.
- Zavolám do pojišťovny. - Ne, ne, ne! Nikomu se volat nebude.
Nikomu to neřekneme.
Kde je ten štěrk?
Co zametli...
V pytli? Prima.
Fotky máme? Myslím dokumentaci?
Čili plán zní následovně.
Za pět minut se tam sejdeme, doneseš fotky a štěrk a dáme to do kupy.
A nikdo se nic nedozví.
- Ona ničemu nerozumí, je to Američanka. - Děláš si srandu? Opravíme ty hromádky?
Nikdo nic nepozná.
To se poddá.
Pamatuješ, co se mezi námi včera stalo?
- Byli jsme tady. - Myslím potom.
- Odešli jsme. - A pak?
Vzali jsme si taxíka.
Pak jsme jeli k tobě.
Nebo ne?
Něco jsem vynechal?
Otevřela jsi láhev červeného. Povídali jsme si.
- Bylo to fajn... - A co se stalo pak?
- Jde ti o něco konkrétního? - Velmi konkrétního.
- Proč to neřekneš? - Protože chci, aby sis vzpomněl.
- Proč je ti tak zatěžko to vyslovit? - Pojď...
Nechápu, proč to nedokážeš říct.
- Spali jsme spolu. - Přesně tak. Spali jsme spolu.
- Proč jsi to neřekla sama? - Proč? Protože jsi to nechtěl říct.
Fajn. Byl jsi ve mně.
Ano, jsem si toho vědom.
- Fajn. To si pamatuješ? - Ano. To k tomu jaksi patří.
- Jo, to k tomu rozhodně patří. - Když spolu žena a muž...
- ... tak je muž v ženě. - A to něco znamená, anebo ne?
Samosebou.
Co to znamená pro tebe?
Ten večer jsem si parádně užil. Vážně. Naprosto.
- Fajn. Líbíš se mi... - Nezvyšuj hlas.
Tamhle někdo sedí.
Líbíš se mi a jsi mi sympatický.
A chci to prozkoumat, protože je to pro mě důležité.
Já totiž nespím s kdekým.
- Ty spíš s kdekým? - Cože?
Ty spíš s každou druhou?
Děláš tohle často?
To je dost osobní, ne?
- I to, žes byl ve mně, je dost osobní. - A kde vidíš souvislost?
Ptám se, jestli tohle děláš často.
Jak často chodíš do postele se ženami,
které moc neznáš,
spíš s nimi a jsi v nich.
- Nejsem si jistý. - Pamatuješ si je?
Jasně. Jak jinak.
Znáš je jménem?
Jo. Jasně.
- Vždycky? - Vždycky.
Tak jak se jmenuju?
- Já vím, jak se jmenuješ. - Fajn. Tak jak?
Tohle odmítám. To je imbecilní.
Když někdo zná něčí jméno, "Jasně, vím, jak se jmenuješ..."
Jméno.
- Já vím, jak se jmenuješ. - Tak jak?
Anne.
Fakt mě sereš.
- Jsi úchvatnej. - Ne, teď zabředneme do toho...
Podle mě jsi zajímavej. Fakticky.
- Už jsem ti asi přišla na kobylku. - Vážně? Jsem jedno ucho...
Baví tě využívat svoje postavení, což je mocenské postavení,
abys okouzlil ženy a udělal si zářez na pažbě.
To je můj názor.
Je mi líto.
- Takhle jsem tě dostal do postele? - Na mě to nefunguje.
- Naprosto ne... - Takže to přiznáváš?
Tak na tebe to nezabralo? Postavení tě vůbec nevzrušuje.
- Pro mě je v tom mnohem víc, ale... - Takže v tom nehraje roli, že...
- Podle mě ne. - Proč to nedokážeš připustit?
Že mít moc je sexy?
- Připusť to. - Já to tak nemám.
Aha. Tak já se ti k něčemu přiznám. Jsem hrdej, že jsem tě dobyl.
Že ses se mnou vyspal?
Jsi slušnej úlovek.
Cože?
Jsi slušnej úlovek.
"Obvinil jste mě, že jsem zloděj. Omluvte se mně i mojí rodině.
Jinak vám ze života udělám chaos."
- Tati! - Proč jsi nám neotevřel?
- A proč jsi nás nevyzvedl? - Ale dneska jsem pro vás jít neměl.
- Musely jsme volat mamce! - Nic mi neřekla.
- Jdi dál, ty blbko! - Nech toho!
Co se to tu děje?
- Co je? Neperte se. - Pusť mě!
Zbláznila ses?
- Ty mrcho! - Nenávidím tě!
- Pusť mě! - Dej pokoj!
Okamžitě toho nechte!
Co to děláš? Běž do svého pokoje.
Co je, Lise? Ne!
Lilly, co jsem říkal o práskání dveřmi?
Kolikrát to mám opakovat?
Co jsem říkal o práskání dveřmi? Co?
Kolikrát to mám říkat? Jak se to chováte? Co?
Lise? Jsi starší, co to má znamenat?
Slyšíš?
Proč se takhle perete?
Co se stalo?
- Nezlob se, tati. - Ne, byla to moje chyba. Křičel jsem.
Neměl jsem takhle křičet.
Promiň.
Nezlob se.
Počkej tady, dojdu pro Lise.
Vítejte! Jsem nesmírně rád, že se vás tu sešlo tolik.
Toto je naše nadcházející výstava, osobně si od ní hodně slibuji.
Je unikátní. Než vejdete, musíte se rozhodnout, jestli lidem věříte,
nebo jim spíš nedůvěřujete.
Učiníte tak stisknutím příslušného tlačítka.
Tak prosím račte.
Vzrůšo, co? A teď uvidíme, co bude.
"Sem položte svou peněženku a mobil."
- Máme? - Je to na vás.
- Tady to píšou. - Když to tu píšou, tak to udělejte.
Sem?
- OK? Nebo se vám to nezdá? - Jo.
Sám jsem zvědav, jestli tu budou, až se vrátíme.
To mi připomíná historku, co mi kdysi vyprávěl děda.
Když mu bylo asi šest
a chtěl si hrát,
dali mu rodiče na krk cedulku se jménem a adresou.
A pak ho poslali si hrát ven na ulici.
Uprostřed Kodaně, na Norrebro, tam, co bydlí i teď.
Dovedete si představit, že bych to udělal vám, když vám bylo šest?
Já teda ani náhodou. Jako by se totálně změnily postoje.
Dřív lidi slepě věřili, že dospělí jejich dětem pomůžou,
když se dostanou do potíží nebo se ztratí.
Dneska spíš vidí
v ostatních dospělých hrozbu.
- Chápete? - A co to má společnýho s tímhle?
Všechno. Přečtěte si to znovu.
Přečtěte to nahlas.
"Čtverec je svobodná zóna, v níž vládne starost o druhé a důvěra.
Zde máme všichni stejná práva a povinnosti."
Bohužel nemám hotovost.
Je mi líto.
Nemám hotovost.
Haló?
Dobrý den, tady Pauline z YouTube Švédsko.
- Dobrý den... - Blahopřeji ke třem stům káček.
- Co prosím? - Gratuluji, máte 300000 kliků.
- 300000 zhlédnutí? - Přesně tak.
Vaše video zaznamenalo za několik málo hodin velký ohlas.
Opravdu? To mám radost.
Předpokládám, že mluvíte o pořadu "Slovo má umělec".
Ne. Jmenuje se to "Malá blonďatá žebračka rozmetaná na kusy".
Volám vám ohledně nabídky reklamy.
Máme oslovit případné zadavatele?
- Haló? - Promiňte, ale úplně nechápu...
My máme na YouTube klip, kde dítě vyletí do povětří?
Já ten klip neviděla. Nepracuju s obsahem.
Ne, jistě.
Zavolám vám za deset minut, až budu v obraze.
- Jistě. - Tak zatím. Na shledanou.
Máme virál! Máme virál!
To se mi snad zdá!
To jsou magoři.
Pardon, mohla byste mi pomoct? Ne?
- Prosím, mohla byste mi pomoct? - Nezlobte se...
Promiňte...
Haló?
Vy? Potřebuju s něčím pomoct.
Můžete mi, prosím, pomoct?
Ano, vy. Pomohl byste mi, prosím?
Pojďte laskavě se mnou. Prosím...
Potřebuji pomoct. Díky.
Jen... počkejte tady. Jen tu počkejte.
Nemůžu najít dcery. Jdu je hledat.
Kdyby přišly, řekněte jim, že jsem tu hned.
Jen mi pohlídejte ty tašky.
Kdyby dcery přišly, že jsem tu hned.
- No problem. - Díky! Díky!
"Ať chcípnou a přijdou do pekla. Jestli je potkám na ulici, rozbiju jim hubu."
"Tak vy rejžujete na zastrašování lidí?"
"Proč ty hajzly někdo neodpraví?"
- Každopádně jsme rozvířili debatu. - Už je tady.
to cynické video jste vyrobili za peníze daňových poplatníků...
Ahoj.
Ahoj, Elno.
A navíc je to totální výsměch nejzranitelnějším lidem ve Švédsku,
žebrákům, co celý den sedí s kelímkem před obchodem s potravinami.
A čekají na almužnu.
Tohle video je jako vykálet se jim rovnou do obličeje.
A moje šestiletá dcera viděla...
- Nemohla bys ho vypnout? - ... ty gejzíry krve. O to se neprosila.
Co je to za blba?
Elno, tohle je jedinečná šance vyjádřit svůj názor.
Jako muzeum se nesmíme bát překračovat hranice.
Ohledávat nejrůznější tabu.
Nic nesmí stát v cestě svobodě projevu.
Jinak to můžeme zabalit.
Za tím si stojím.
BabyBjörn...
Myslíš, že nás budou sponzorovat?
Ale já s tím videem nemám vůbec nic společného.
- Já ho nedělal. - To je úplně vedlejší.
Opravdu.
Jdu na jednání správní rady.
Chci se jen ujistit, že podpoříš veškerá naše rozhodnutí.
Jasně. Teda... záleží na tom, o jaká rozhodnutí půjde.
Rozhodnutí, která zohlední dopady toho všeho. Nebo?
Samozřejmě.
Dobrá.
Fajn.
Jestli si chcete malovat, jsou tam nové pastelky.
- Ne... - Nechce se vám? Proč ne?
Ještě něco, Christiane: potřebujeme tvoji novou fotku.
- Proč? - Na těch, co máme, se usmíváš.
Vítejte.
Christiane?
Nezapomeň, že o tom klipu nevědí.
Během performance vás žádám o krajní obezřetnost.
- Co to bude? - To bude vzrušující!
Vítejte v džungli.
Čeká vás konfrontace s divokým zvířetem.
Jak víte, lovecký pud je vybuzen slabostí.
Projevíte- li strach, zvíře to vycítí.
Pokusíte- li se uniknout, zvíře vás dostihne.
Pokud ovšem zůstanete v naprostém klidu a nehnete brvou,
zvíře si vás nevšimne. Budete se moci schovat ve stádu,
v bezpečí a s vědomím, že za kořist mu padne někdo jiný.
Co se děje?
- To je dost děsivé. - To ano.
Dobrý den.
Nechte toho!
Fakt sranda.
Běž dál, běž pryč.
Běž pryč.
Christiane, dělej něco!
Představení skončilo, opičí muži...
Představení skončilo!
Tak tedy zatleskejme Olegu Rogožinovi.
Úchvatné!
Skvělé! Mockrát děkujeme.
Olegu, teď jen řeknu...
Já jen řeknu...
Jen řeknu něco k menu...
Pomoc!
Slyšíte...
To trochu bolí.
Slyšíte? Pomoc...
Fredriku, pomoz mi, prosím.
Fajn... Pomoc!
Nech toho! Přestaň!
Dejte mu do huby! Zabte ho!
Vy jste Christian?
Jste Christian?
Tati.
Běžte nahoru.
Hned jsem u vás.
Počkejte za dveřmi.
- Co to má znamenat? - Hodil jste nám do schránky tohle.
- Naši si myslí, že jsem zloděj. - Tady nemáš co dělat.
Ale mám. Musíte se omluvit.
Tady vážně nemáš co dělat.
Tohle je strašně divný. Běž pryč.
- Ne, ne. Zůstaňte tady! - Ne.
Počkejte! Slyšíte?
- Počkejte! - Tady nemůžeš křičet, lidi už spí.
Ale můžu. Odejdu, až se mi omluvíte.
Teď mě dobře poslouchej.
Mrzí mě, jestli ti ten dopis způsobil potíže,
ale nebyl pro tebe.
- Tak se omluvte. - Nech mě domluvit.
To není nic osobního. Nic proti tobě.
Já chtěl jen zpátky mobil a peněženku.
- Co to děláte? - Dobrou noc. A teď už běž.
Počkejte!
Hej! Počkejte!
Sakra, co to děláš? Dej pokoj!
- Počkejte! - Už dej pokoj! - Ne! Omluvte se mně i mojí rodině!
Neřvi tady!
Vypadni, nebo tě vyhodím.
Jednu ti natáhnu. Opravdu!
Počítám do tří. Raz, dva...
Vypadni.
Vypadni!
Běžte dál.
Co to děláš? Ne!
Nech toho!
Přestaň!
Obvinil jste mě, že jsem zloděj, udělám vám ze života chaos.
Přestaň.
Ne! Ne!
- To jsou moji sousedi! Vypadni! - Pomoc!
- Haló! Hej! - Dej pokoj! Běž pryč!
Proč jsi mě neposlechl?
Měl jsi mě poslechnout.
Jasný? Teď mazej domů.
Jdi domů.
Fajn. Běžte si vyčistit zuby.
Běžte si vyčistit zuby. A boty dolů.
Pomoc!
- Haló? - Pomozte mi.
Je tu někdo?
Haló?
Pomoc!
A je to... Tak.
Pomoc!
Pomozte mi...
Pomoc!
Pomozte mi.
Pomoc!
Volané číslo je nedostupné.
Ahoj...
Asi mě poznáváš.
Právě jsme se viděli u mě na schodech.
Pokoušel jsem se ti dovolat, ale marně.
Tak místo toho točím tohle video.
Protože máš úplnou pravdu.
Musím se ti omluvit, udělal jsem hloupost.
Ukaž, prosím, tohle video rodičům,
aby věděli, že nejsi zloděj.
V tom dopise stálo, že jsi mi ukradl mobil a peněženku, a to není pravda.
To chci zdůraznit, protože to prostě není pravda.
Chci se ti omluvit, udělal jsem pitomost.
Zachoval jsem se sobecky.
Hloupě a předsudečně.
Zpětně si říkám, že jsem měl vejít k vám do vchodu,
zaklepat na všechny dveře a jednoduše se zeptat.
Ale nenapadlo mě to. Protože...
Po pravdě jsem neměl odvahu,
protože se bojím takových, co bydlí...
Lidí, co v mých představách bydlí v domě, jako je ten váš.
To o mně jako o člověku něco vypovídá, že mám tyhle předsudky.
Něco to vypovídá i o společnosti,
určitě takové předsudky nemám sám.
Vy máte předsudky o nás a my o vás,
a to všechno kvůli tomu, že žijeme tak odlišně.
A rázem se bavíme o rozdělení bohatství.
Tyhle problémy totiž nevyřeší jednotlivci.
Do toho se musí vložit společnost. Nějaké video s mojí omluvou nestačí.
To nic neřeší...
Tady jde o velké strukturní problémy,
a ty musí vyřešit společnost.
Znám osobně jednoho z těch 291 lidí,
co vlastní víc než 50 % světového bohatství.
Ten chlápek by lusknutím prstů vyřešil...
Dovolali jste se Christianovi.
Teď nemůžu odpovědět, nechte mi zprávu, já se ozvu.
Vítejte...
Svolali jsme...
Svolali jsme tiskovou konferenci,
jelikož jsme zavaleni dotazy na jisté video kolující na internetu.
Věříme, že touto cestou vaše otázky zodpovíme nejlépe.
Konferenci povede náš šéfkurátor Christian Juel Nielsen.
Dobrý den.
Jak už bylo řečeno,
sešli jsme se tu kvůli klipu
zveřejněnému na stránkách muzea a na našem kanálu YouTube.
V reakci na onen klip nás zaplavily rozhořčené reakce,
což nás nesmírně mrzí.
- Pardon, můžete mluvit zřetelněji? - Samozřejmě.
Mrzí nás to tím spíš, že ono video bylo zveřejněno nedopatřením.
Tady v muzeu máme
jasnou dělbu práce, což znamená,
že já osobně schvaluji veškerou komunikaci i marketing,
a v tomto případě jsem celý proces nesledoval dost bedlivě,
a ten klip byl uveřejněn bez mého vědomí.
Tentokrát jsem tedy nedostál své zodpovědnosti
a proto jsem se rozhodl po dohodě s vedením a správní radou
na svůj post rezignovat.
- Znamená to, že končíte? - Ano.
- Kdy? - Co nejdřív.
Dostal jste výpověď?
Ne, my všichni jsme zajedno,
že je to nejlepší řešení.
Kdo je to "my všichni"?
Já, vedení muzea a správní rada.
Kam se poděla solidarita
s těmi nejslabšími v naší společnosti?
Kam se poděla solidarita
s nejslabšími, kteří nemají hlas?
Měl byste se stydět!
To je úplná pitomost...
Říkáte, že jste se ve shodě s vedením a správní radou
rozhodl, že odstoupíte.
Ano, to rozhodnutí je společné,
takto se prezentovat nechceme.
Takže jste dospěli na samou hranici svobody projevu? Dál už zajít nemůžete?
Je tohle krajní mez toho, co ještě můžete komunikovat navenek?
Považujete to za hranici svobody projevu i vy osobně?
Svoboda projevu jde ruku v ruce se zodpovědností.
- Nemůžete říkat, co se vám zamane. - Překročil jste vlastní hranici?
Není tahle autocenzura silně znepokojivá? Zejména protože máte moc.
Těžko mluvit o autocenzuře, to rozhodnutí jsem neudělal sám.
Ale teď jste jasně řekl,
že ten klip je tak odpudivý,
že musíte odstoupit.
Udělal jsem chybu, protože ten klip zveřejnili, aniž jsem ho schválil.
Takže byla překročena vaše hranice? Fiktivní klip s roztrhaným dítětem...
Ne, tak to není. Já tady nemluvím sám za sebe.
- Ale tím omezujete svobodu projevu! - Tohle nejsou moje osobní názory.
Moje osobní hranice i hranice muzea je v tomto bodě shodná.
Je tak těžké to pochopit?
Tím ale vykreslujete
alarmující obraz budoucnosti naší společnosti.
Z toho se mi chce zvracet!
Christiane...
Christiane?
Mám dotaz ohledně obsahu toho videa.
Proč jste vybrali jako dětskou žebračku světlovlásku?
Tohle teď přišlo z PR agentury.
Vezmeme- li v potaz naše chudší spoluobčany z EU...
Proč ne tmavovlasé dítě?
Co vás k tomu vedlo?
Jak jsem se právě snažil vysvětlit,
tuhle práci jsem odbyl, neúčastnil jsem se...
- Odpovězte na otázku! - Nemám zdání, ale teď jsem do ruky
- dostal papír, který to možná objasní. - To doufám.
Jde o společné prohlášení
našeho marketingového oddělení a PR agentury.
"Chceme zdůraznit, že videoklip
zveřejněný na stránkách muzea a na YouTube
v žádném případě nevyjadřuje postoje muzea.
Videoklip byl vytvořen na efekt ve snaze strhnout pozornost
k jedné z připravovaných výstav."
- Takže to všechno je na efekt? - Co je to za výstavu?
Budete tam vyhazovat děti do povětří?
Co je to za výstavu?
Mám- li výstavu v kostce představit, bude nejlepší, když ocituji
motto tvůrkyně samotné. Zní zhruba takto:
"Čtverec je svobodná zóna, kde vládne starost o druhé a důvěra.
Zde máme všichni stejná práva i povinnosti."
- Můžete to zopakovat? - Ticho, nechte ho mluvit.
"Čtverec je svobodná zóna, kde vládne starost o druhé a důvěra.
Zde máme všichni stejná práva i povinnosti."
- Jak se ta umělkyně jmenuje? - Lola Ariasová.
- Zopakoval byste to příjmení? - A- R- I- A- S- O- V- Á.
Materiály najdete na našich stránkách.
- Včetně její fotky? - Ano, ve vysokém rozlišení.
Jsou tam i ukázky jejích děl.
Stačí si to jen stáhnout.
Muzeum vyvolalo skandál, aby na sebe strhlo pozornost
Imám, farář a rabín: svorně protestujeme proti marketingové kampani muzea
Toto je výstava, kterou se pokoušeli zviditelnit
Trenéři se jmenují Therese Johannson, Yasemin Beyasit a Josephine Kalmlund.
A teď už přicházejí "Bobcats"!
Prima! Jdeme na to!
Dělejte, holky!
Nazdárek. Dneska se vám to povedlo!
Dobrá spolupráce. Tak se mi to líbí. Jsem na vás fakt hrdej.
Ty, Ellen, co je to za výraz?
Podívej se na mě.
Nikomu nepomůže, když se tu budeš litovat.
Jasný? Přestaň mrhat silama na sebepitvání.
Využij je ve prospěch týmu.
Když něco zvoráte, napravte to a jde se dál.
Nikomu nepomůže, když se budete užírat výčitkama.
Jak se cítíš?
Dobře?
Fajn, běžte se osprchovat. Skvělý.
Kam jedeme?
Za chvíli vám to vysvětlím.
Pamatujete se na toho kluka, co na nás tuhle večer čekal?
Tady bydlí. Potřebuju s ním mluvit.
Za deset minut jsem zpátky.
Počkáte tady.
Je to v pohodě?
Tati?
Tati!
Co je?
Můžeme jít s tebou?
Teda jestli se jí chce.
Chce se ti?
Jasně, tak jdeme.
- Jdete? - Jo.
Dobrý den. Nerad vás obtěžuju. Jmenuju se Christian.
Bude to vypadat trochu bláznivě, ale doufal jsem...
Teď nedávno jsem vám sem vhodil dopis, kde stálo, že jste zloděj.
Že jste mi ukradl telefon a peněženku.
- Co prosím? - Vzkaz.
Lístek, kde stojí, že jste zloděj.
- Cože jsem dostal? - Divný dopis s divnou zprávou.
- Do schránky? - Ano.
Hodil jsem ho do všech schránek tady v domě.
Netuším, o čem to mluvíte.
A nebydlí tu s vámi někdo, kdo ho mohl najít?
Chodí mi sem uklízet exmanželka.
Všechny dopisy, co na nich není moje jméno, vyhazuje.
Ještě jeden dotaz.
Nebydlí na tomhle patře děti?
- Jasně, proč se ptáte? - Hledám jednoho kluka.
Je mu tak deset, jedenáct. Má úplně černé vlasy.
Vysoký asi takhle? Černý vlasy...
- Deset až třináct let... - Jo, jasně.
- Bydlí tady? - Několik týdnů jsem ho tu neviděl.
- Jeho rodina tu bydlí? - Podle mě se odstěhovali.
Aha.
- Nevíte náhodou kam? - Ani náhodou.
Bohužel vám asi nepomůžu.
Tak fajn.
Nashle.
České titulky Helena Březinová
Dramaturgie titulků Anna Kareninová
Titulky vyrobil