MALACKÝ PRŮLIV - 1874
Je to všude kolem nás!
Nevím ale, jestli písek, nebo útes!
Kapitáne, malajští piráti nás zahnali do kouta!
Musíme se vzdát!
I když jim vydáme otcovu loď, tak není jisté, zda přežijeme.
Je tam mělčina.
Kupředu, napněte plachty!
Kapitáne, loď ale najede na mělčinu!
Je to nemožné!
Víte, co si myslím o nemožném, pane Phelpsi.
Napněte plachty. Napněte plachty!
Napněte plachty, chlapi. Napněte plachty!
Ostře na levobok, Harpere.
Když to uděláme a poplujeme plnou rychlostí, převrhne nás to!
Přesně!
Napněte plachty!
Nemáme na to celej den!
Držte se!
Je tady moc mělko!
Napněte všechny plachty!
- Ano! Vydržte, kapitáne! - Pomoc!
Převrací se!
Držte se!
Vyšlo to, kapitáne!
Pokořit nemožné se dá jen tak,
že věříte v to, že je to možné.
Kurz Londýn, Harpere.
Tady jsme skončili.
Budete odměněni, přátelé! Vracíme se domů
Bac
www.neXtWeek.cz
LONDÝN 1875
Kapitán jde břeh!
Kapitáne.
- Matko! - Inu...
Tak jsi konečně tady.
Slečno Kingsleighová?
Čekali jsme vás už před rokem.
Nastaly jisté komplikace, piráti a tak podobně.
Účetní knihy mám v kajutě.
Můžete lordu Ascotovi vyřídit, že se s ním musím ihned setkat?
Obávám se, že lord Ascot zemřel, když jste se plavila na moři.
Jeho titul sdělil jeho syn.
- Hamish? - Ano.
Je teď předsedou rady.
Tak to je nešťastné.
Nepsala jsi moc často.
Ani jsem pořádně nevěděla, kde zrovna jsi.
Matko, Čína je neuvěřitelná.
Plavili jsem se po řece Jang-c'-ťiang až do vnitrozemí.
Většina lidí tam nikdy neviděla blonďatého člověka.
- To ses nebála? - Ale ano, bála.
Ale když na to přišlo, vzpomněla jsem si na otce.
Mluvíš úplně jako on.
Chybí mi.
Mně taky.
Ty roky ale utekly jako voda.
Čas je krutý pán.
Čas je jen zloděj a ničema.
Slyšela jsem, že se dnes bude oslavovat Hamishovo nástupnictví.
Bezvadné, měli bychom tam jít.
Obávám se, že pozvánka se musela na poště ztratit.
Nesmysl, lady Ascotová říkala, že jsme tam vždy vítáni.
A taky mám pro Hamishe návrh.
Hamish se minulý rok oženil, Alenko.
Zotavil se z tvého veřejného odmítnutí.
Jde o obchod, matko.
Ty už zase odjedeš? Tak brzy?
Jsou tu jisté věci, kterým by ses měla věnovat.
Po další výpravě se už o nic nebudeš muset obávat.
A dnes v noci se mohu obávat?
Kéž by sis oblékla ty žluté šaty.
Když jsou dost dobré pro ovdovělou císařovnu Číny,
budou i pro Ascoty.
Musíš být pořád tak tvrdohlavá?
Ne, ale baví mě to tak.
- Co to má na sobě? - Kingsleighová.
- No dovolte. - To je skandál.
Vypadá jako klaun.
Slečno Kingsleighová?
- Co tady děláte? - Jdu podat hlášení lordu Ascotovi.
Jistě.
Pojďte tedy za mnou.
Heleno? Jaké to překvapení.
Vítej doma, Alenko.
Báli jsme se, že se s naší lodí nikdy nevrátíš.
S mojí lodí. Ahoj, Hamishi.
Měla byste mého muže oslovovat lorde Ascote.
Proto tu oslavu taky pořádáme.
Slečno Kingsleighová, tohle je moje manželka Alexandra.
Nová lady Ascotová.
Takže...
Hamish mi řekl, že jste tři roky cestovala po světě.
- Ano, právě jsem se vrátila. - A jaké to bylo?
- Svět? - Ano.
Byl to hezký zážitek, někdy byste se taky měla podívat, co se děje venku.
Omlouvám se, že jsem sem tak vpadla, ale přišla jsem podat hlášení.
Jistěže.
Pojďte za mnou, slečno Kingsleighová.
Vy také, pane Harcourte.
Pánové, rád bych vám představil slečnu Alenku Kingsleighovou.
Tohle je rada, slečno.
Dobrý večer, pánové.
Svět je nám otevřený, ale musíme jednat rychle.
Podle mě, pokud bychom vyslali expedici po řece Wu...
Promiňte, slečno Kingsleighová, žádné další výpravy nebudou.
- Cože? - Takhle...
V našich kancelářích se uvolnilo místo.
Měla byste na práci spisy, ale časem...
O Čínu tady nejde, že ne?
Děje se to proto, že jsem si vás nechtěla vzít?
Je mi líto, slečno Kingsleighová, ale to je vše, co pro vás můžeme udělat.
Žádná jiná společnost nepřijímá ženy jako úřednice.
A už vůbec ne kapitánky.
To nemůžete! Vlastním 10 % této společnosti.
Váš otec dal ty akcie pro mě stranou.
Opravím vás.
Dal je vaší matce, která mi je před rokem prodala
společně se smlouvou na dům.
- Její dům? - Splatila tak vaši loď.
Byla to loď mého otce.
Vskutku.
Podepište předání lodi a dům je zase váš.
V pondělí přijďte do práce a dostanete plat i penzijní spoření.
A to se mám vzdát Zázraku?
Jinak vám nepomůžeme.
Ani vaší matce.
Alenko.
- Alenko! - Jak jsi ty akcie mohla prodat?
Udělala jsem to pro tebe, Alenko.
Abys mohla vést slušný život.
Do nedávna jsem byla kapitánka lodi.
Tohle ale ženy nedělají.
Marníš tak svůj čas.
Kdysi jsem věřila, že do rána zvládnu skoro šest nemožných věcí.
To je jen dětský sen, Alenko.
Zázrak je přece jen loď.
Není to jen tak ledajaká loď.
Je to loď mého otce!
Je to důkaz toho, co miloval, co já miluju!
- On by tohle nikdy nedovolil. - Už ale není mezi námi.
Ne vždy jsou věci tak, jak bys chtěla.
Setká se s tím každá žena, Alenko.
I já jsem to zažila.
To poslední, co chci, je skončit jako ty.
Podepsat to a vzdát se Zázraku?
Vzdát se nemožného?
Kdo pak ale budu?
Alenka, samozřejmě.
Absoleme?
Plavila se po té řece měsíce,
byla oblečená jako domorodec,
to by v hlavě muže nadělalo bordel a u ženy rozhodně.
- Zadrž! - Je jako její otec, byl to skvělý člověk, to ano,
byl ale trochu šáhnutý.
Zdá se, že jablko nespadlo daleko od stromu.
Absoleme?
Zvláštní.
Je zamčeno, někdo tam je. Kdo tam je?
Tam být nemáte! Do téhle místnosti nesmíte!
Běžte někdo pro klíč!
Lorde Ascote, někdo je v pracovně vašeho otce!
Je to čím dál zvláštnější.
Ale ne, znovu už ne...
Všechny koně a muži na záchrannou akci!
Nejdřív dejte všechny kusy na hromadu!
- Tady! - Jak vypadám? Řekněte mi to, unesu to.
Není to strašné. Je jako skořápka.
Ale no tak, ten vtip říkáš pokaždý.
- Nemyslíš spíš ftip? - Přineste novej materiál.
Byl bych vděčný...
- Omlouvám se. - Nemotorná jako vždy a ještě víc pošetilá.
- Myslel jsem, že ti to nedojde. - Absoleme.
- Pomiňte, slečno, tohle budeme potřebovat. -Je mi z vás zle.
Byla jsi pryč příliš dlouho, Alenko.
A on brzy také bude pryč.
Kdo? Co se stane?
Vše se časem vysvětlí.
Ale teď pojď se mnou.
Pozor, kam šlapeš.
Nazdárek,
- Alenko. - Alenko, konečně jsi tady.
Už je tady zas ta holka.
Alenko, vrátila ses!
Nebuď k ní tak milý, jde pozdě.
- To snad chcete jít na kutě? - Ba naopak.
- Báli jsme se, že vůbec nepřijdeš. - Co se děje?
Jde o Kloboučníka.
Nebo o Kloboučníka jde.
- To první. - Ne, to druhý.
Tydlýni.
- Je šílený, - Kloboučník?
Ano, já vím.
To je na něm roztomilé. Díky tomu byl tak...
- Jedinečný. - Je smutnější.
- Míň srandovnější. - Už se nesmějící.
A nikdo z nás ho neumí rozesmát.
Doufali jsme, že nám ho pomůžeš zachránit.
Co se stalo?
Byla obrovská bouře.
Odvážili jsme se tulgeyovského lesa, abychom to prošetřili.
Chytej, čtyřnožko.
Přines.
Teď jsi na řadě ty.
Přines.
Byl sám sebou do doby,
než uviděl...
Modrý papírový klobouk.
Nějak mu to připomnělo tragédii,
která se stala jeho rodině.
Zabil je Tlachapoud v onen strašný Zloden.
Před mnoha lety.
Už není sám sebou.
Možná se dá dohromady proto, že tě opět uvidí.
- Jo. - Ano. - Je to tak. - Inu...
Kde je?
Pozor.
Běžte pryč! Dovnitř vás nepustím.
Kloboučníku, to jsem já, Alenka.
Alenko.
Jsi to ty.
A jsi tady.
Jsi to ty, že ano?
Ano, jsem to já.
Dobře.
Žádná jiná taková není.
Vždy jsi byla Alenkou.
Proto vím, že mi uvěříš.
Chyběl jsi mi, Kloboučníku.
Jde o moji rodinu, Alenko.
Tvou rodinu?
Ano.
O moji rodinu.
Před lety jsem o ně přišel.
To jsem si alespoň myslel.
Podívej.
Tohle jsem našel.
Je to první klobouk, který jsem vyrobil.
Myslel jsem, že je už dávno zničený.
Je nemožné, aby tady byl, ale i přesto...
Je tady.
Pokud přežil tenhle klobouk, tak moje rodina taky.
- Kloboučníku... - Myslel jsem, že nejsem hoden svého jména.
Můj otec byl vážný muž.
Pohádali jsme se.
Nikdy jsem se neomluvil, i když jsem měl možnost.
Tohle znamená,
že to můžu všechno napravit.
Kloboučníku.
Tvoje rodina...
Ty mi věříš, ne, Alenko?
Ráda bych ti věřila.
Kloboučníku Není ti dobře!
Jak ti můžu pomoct?
Jistěže.
Moje Alenka by mi mohla přivést zpět moji rodinu.
Ale...
Kloboučníku, má se to tak,
že tvoje rodina zemřela.
Už dávno.
Sám jsi mi to přece řekl.
Nikdo je nedokáže přivést zpátky.
Nikdo kromě tebe.
Je mi líto...
Ale...
Je to nemožné.
Ty...
Ty nejsi ty!
- Kloboučníku, prosím! - Běž odtud.
Nevím, kdo skutečně jsi.
Ale určitě nejsi moje Alenka.
Moje Alenka by mi věřila.
Kloboučníku!
Prosím, Kloboučníku!
Prosím!
Musíme něco udělat.
Je vážně nemocný.
Bojím se, že umírá.
Bože, bože, ne...
- Ne... - Nemůžu o něj přijít, nemůžeme.
Řekl, že se mu udělá líp jen tehdy, až mu přivedu rodinu.
Ale...
To nejde.
- Ledaže by to šlo. - Cože?
Ledaže by tu byla možnost.
Ne, ne, ne. To nesmíš.
- O co jde? - Je to nebezpečné, šílené, moc otázek.
O co jde?
Alenko...
Musíš se vrátit zpět v čase.
- Ale ne. - Musíš se vrátit do minulosti a zachránit jeho rodinu.
Pokud jsou Kloboučníkovy představy skutečné,
udělá se mu lépe.
Mám se vrátit v čase?
- Jak? - Chronosféra.
- Cože to? - Chronosféra.
Je zdroj energie, který pohání Velké hodiny všeho času.
Legendy tvrdí, že se s ním pak dá plavit přes moře času.
Nikdo z nás to nemůže udělat, my jsme již v minulosti byli.
A pokud by tvoje minulé já vidělo tvoje budoucí já...
Co by se stalo?
Neexistuje historie toho, co se děje, ale jen toho, co by se mohlo stát,
všechno by pak byla historie.
- Zní to velmi nebezpečně. - To taky je, velmi nebezpečné.
Jen ty nejsi odtud, takže jen ty to můžeš použít.
Není to nemožné,
je to takřka nemožné.
Mám tě.
Kloboučník je můj přítel,
pokud mě potřebuje, pomůžu mu, ať se děje, co se děje.
- Jo, Alenko! - Vidíš...
- Věděla jsem, že nám pomůže. - Kde se přesně ta Chronosféra nachází?
Má ji samotný Čas.
Co prosím? Čas je muž?
Žije v nekonečné prázdnotě
v hradu věčnosti.
Tudy, běž kolem kyvadla.
Je tam zima.
Najdi hrad Času, půjč si od něj Chronosféru,
vrať se v čase do strašného Zlodnu, zachraň Kloboučníkovu rodinu
a pak zachraň jeho.
A pokus se nenarušit minulost, současnost, ani budoucnost.
Jen se snažím pomoct.
Co by se tak mohlo pokazit?
Šťastnou cestu, Alenko.
Kloboučník na tebe spoléhá.
My všichni.
Haló?
Je tu někdo?
Haló?
Pitomej siluetovej průchod.
To tenhle den nikdy neskončí?
Ty zvuky hodin jsou pro mě jako upocený mrkváče.
Komu vyprší čas?
Kdo vytiká svoje poslední ťak?
Kdo vyťaká svoje poslední tik?
Bořek Vrzal.
Tvůj čas vypršel.
Teď to musím odnést na správné místo.
Musí v tom být pořádek.
Vrabec, Vrabek.
Vrba.
Vroubek.
Ten tu ještě není.
Vrtal.
Vrtáček, Vrták.
Vrzal.
Doufám, že jsi byl šťastný, a že jsi naložil s časem dobře.
Dobrou noc.
Kdo tam je?
Viděl jsem tě.
Jak ses sem dostal?
Je to nemožné.
Vylez ven, ty bídný malý červe.
- Aha, dívka. - Prosím.
Promiňte, že vás ruším, ale měl byste na mě minutku času?
Proč?
Mladá dámo...
To já jsem Čas.
Nekonečnost,
věčnost,
nesmrtelnost,
nezměřitelnost.
Pokud teda nemáš zrovna hodiny.
Proto, že jsem čas,
do toho musím dát kus sebe,
abyste mě vy měli.
Rozumíš tomu, co říkám?
- Jo? - Opravdu?
Slibuješ, že budeš stručná?
- Ano, bude to... - Nemám totiž rád lidi,
co jsou nezpůsobilí, neochotní,
ne...
Neschopní vytvořit kratičkou větu.
- Můj přítel je v hrozném nebezpečí. - Dost toho blábolení.
Mám na práci důležité věci.
Prosím. Ještě jsi mi neodpověděl.
Tak tedy minutu.
Proč u sebe nosíš mého padlého vojáka?
Ukaž mi to.
Je rozbitý, je mrtvý.
Byly mého otce, nemám s tím nic společného.
Každý je součástí všeho, drahá.
Hleď.
Nádherné Velké hodiny všeho času.
On je já a já jsem zase on.
Vždy to tak bylo, vždy tomu tak bude.
To jsem vymyslel sám.
Nezapomeň, vypadej živě.
- Wilkinsi... - Ramena dozadu, dívat se dopředu.
Jakpak se má můj nepřemožitelný stroj?
- Má se... - Ticho.
Mluv jen tehdy, když se tě zeptám.
- Ptal ses ho. - Nesmysl, co ten stroj?
Jak je na tom?
Ahojky.
A kdopak jsi ty?
Tihle malí řemeslníci jsou moje vteřiny.
Zvláštní.
Myslela jsem, že vteřiny počítají.
Kéž by.
Jsou hloupí.
To ode mě nebylo pěkné. Promiň.
Říkal jsem, že jste pitomí.
Pojď za mnou.
Takže...
Jaká je tvoje otázka? Máš přesně jednu minutu.
Jde o Kloboučníka z klanu Vršklobouků.
Je to můj dobrý přítel, který nedávno zjistil, že jeho rodina žije.
Jeho rodina ale nemůže být naživu,
protože Tlachapoud zabil jeho rodinu, já jsem ale zabila Tlachapouda,
a tak bych chtěla vypůjčit Chronosféru.
Chronosféru?
- To nebyla minuta. - Ty si ji chceš vypůjčit?
Půjčit si ji?
Zapůjčit?
Ano.
Ty mě žádáš o to,
abych rozložil minulost.
Chronosféra pohání Velké hodiny.
Ale já ji potřebuju.
Bez ní se Kloboučníkovi neudělá lépe...
Wilkinsi, Wilkinsi.
- Pitomý dveře! - Wilkinsi! - Volal jste mě, pane?
Wilkinsi, prosím odveď tuhle
blonďatou malou harantku.
Ihned to udělám, pane. Žádní vetřelci.
Děkuji, za tvé já.
Pojď, honem.
Za co?
Za tvůj čas.
Mladá dámo,
minulost nelze změnit, ale něco ti povím,
můžeš se z ní poučit.
Pojď, holko.
To je ta nová generace.
Teď běž odkud jsi přišla.
Běž až na konec.
Měj se.
- Wilkinsi? - Ano, pane?
Je tady! Chci tě tady!
- Už běžím, pane! - Dělej!
Pojďme, dochází nám vteřiny.
Zpátky, stůjte v řadě.
- Vaše Veličenstvo. - Výsosti!
Výsosti.
Můj pán vás očekává.
- Mám ohlásit váš příchod? - Netřeba.
Ohlásím se sama.
Tik ťaku, kde jsi?
Kde jsi, tik ťáčku?
Tik ťaku?
Už běžím, lásko.
- Dárek. - Jistěže.
Moje drahá...
Tvoje hlava dnes vypadá opravdu, ale opravdu velce.
Tady je tvůj dárek.
Byl vytvořen z čisté lásky.
A samozřejmě s trochou dřeva a kovu.
Vím, jak ty malinkaté věcičky zbožňuješ.
Schovám si to napořád.
Bezvadné.
Ale ne...
Chronosféra.
Co tě trápí, drahá?
Ty přece víš, po čem toužím!
Už jsem pro tebe udělal opravdu hodně, drahá.
Ano, vše se povedlo.
Ale ty to nevidíš?
S tím mým velkým mozkem...
S tvou malinkou Chronosférou...
Mohla bych se vyrovnat svojí sestře.
A poté bych ovládala současnost, minulost
a budoucnost.
Žádáš mě o nemožné, drahá.
Nemohu ti dát Chronosféru.
Kdybys mě miloval, dal bys mi ji!
Nikdo mě ale nemá rád.
- Nikdo se mě ani nebojí. - Ale...
Já tě ale mám rád.
- Polibek? - Ale ne...
Velké hodiny!
- Wilkinsi! - Jsem vám v patách, pane!
Tik ťáčku?
Sekundy se formují do minut.
Tik ťáčku?
Neutíkej ode mě, když jsem naštvaná!
Co je to s tebou?
Chronosféra...
Alenka...
Ne!
Zastavte ji!
Zastavte ji, vy pitomci!
- Který pitomec tam dal ten nápis? - Vy, můj pane.
Děkuji, že jsi přiznal svou chybu.
Pitomče!
Jak se to ovládá?
Ne, přestaň!
Zastav se, ty malý červe!
Ne, ne!
Ne, ne, ne!
Jak vypadám? Řekněte mi to, unesu to.
Je jako skořápka.
Funguje to jako loď.
Kupředu.
Chytej, čtyřnožko. Hodím ti to.
Kloboučníku!
Neboj se, Kloboučníku, zachráním tebe i tvou rodinu.
Alenka.
Ta Alenka.
Zabila mého Tlachapoudíka.
To ona může za to,
proč mě vyhnali z mého království.
- Tahle Alenka? - Pitomče!
Chci její hlavu!
Není vám nic, pane?
Už to začalo.
Bez Chronosféry se Velké hodiny zastaví.
Čas se zastaví a všechno v říši divů zahyne.
Zahyne?
Wilkinsi, musíš udržet v chodu Velké hodiny.
Já? Já ale nevím jak. Tedy...
Zajisté, pane.
A já musím najít tu harantku.
Ne!
Co se to děje?
Alenka získala Chronosféru.
Buď opatrná, Alenko.
Závisí na tobě naše naděje.
Zloden!
Ty!
Vrať mi to, co mi patří!
Vrať mi to, nebo už nic nezbude!
Vrať se, vrať se!
Závod s Časem nevyhraješ!
Já jsem totiž nevyhnutelný!
Kloboučníku?
Jsi to ty! Jsi opět sám sebou!
Kdybych to nebyl já, chtěl bych to být zase já.
- My se známe? - Ano!
- Tedy, zatím se ještě neznáme. - Divné, jako bych tě znal.
Jednou jsi mě viděl, ale byla jsem mladší.
- To si bohužel nepamatuji. - Ještě se to totiž nestalo.
- A stane se to? - Ano, až budeš starší.
Uvidím tě mladší, až já budu starší?
Vím, že to nedává moc smysl.
- Chápu to. Jmenuji se Tarrant. - Já vím, já jsem Alenka.
Alenko, zdá se, že máš čas nějaký pomíchaný.
Není pomíchaný, jen je na mě Čas trochu naštvaný.
Seš trochu bláznivá, co?
To mi říkají pořád.
- Velcí lidé takoví jsou. - Poslyš.
Bude to asi znít divně, ale musím najít tvoji rodinu.
Tak to máš štěstí, pojď tudy.
- Úžasné! - Vskutku.
Gratuluji, Mirano, dospěla jsi.
Nyní dědictví.
Koruna pro princeznu Iracebeth.
Nevychovaní venkovani!
Ticho!
Co to děláš, ty pitomče?
Nasaďte mi tu korunu.
Vypadám hloupě, nasaďte mi tu korunu!
Ty neschopný idiote.
Ticho!
Ten kdo se ještě zasměje, se zasměje naposled!
Ale no tak, Iracebeth.
Jak bys chtěla lidem zakázat smích?
Dala by si na hlavu pytel.
Tobě bych ho dala na hlavu!
Vám všem!
Jo! Zašiju vám papuly!
Vytrhnu vám jazyky!
Uříznu vám uši!
Všechno vám to...
Všechno!
To stačí, Iracebeth!
Iracebeth...
Doufal jsem, že jednou ukážeš světu, že máš na to, se stát královnou,
kterou ses narodila.
Nyní si ale uvědomuji, že ten den nikdy nenadejde.
Obyvatelé Witzendu...
Po mojí smrti se ujme koruny...
Princezna Mirana.
Otče, ne...
Ale to není fér.
Já jsem nejstarší!
Nejsi schopna vládnout, Iracebeth.
Nenávidím tě.
Nenávidím vás všechny!
A na vás z klanu Vršklobouků taky nezapomenu.
Ne, já se vám totiž všem pomstím!
Bude to strašné a pomalé.
- Iracebethko? - To na mě nezkoušej.
To ty jsi to začala.
Proč jim neřekneš pravdu?
To jsem si myslela.
Nikdo mě nemá rád.
- Nikdo mě nemá rád! - Iracebethko.
Iracebeth?
Pokud se někdy chceš stát kloboučníkem hodného jména Vršklobouků,
musíš být rozumný, rozvážný
a ukázněný.
A ty teď nejsi ani jedno z toho.
Jen jsem se smál, otče.
Nemohl jsem si pomoct, její hlava je obrovská.
Kvůli tobě nemá princezna korunu!
- Víš, co to pro nás znamená? - Proč pro tebe nikdy nejsem dobrý?
Proč jsi pro mě byl vždycky takovým zklamáním?
A je to, řekl jsi to.
Řekl jsi to, otče.
Když jsem pro tebe takovým zklamáním,
nebude ti vadit, když odejdu z domu.
Ne, Tarrante.
Dej mi můj klobouk, matko.
Tarrante...
- Zaniku, prosím. Řekni mu, ať zůstane. - Ne.
Prosím, Zaniku.
- Tarrante? - Prosím.
Tarrante?
Kloboučníku?
Kloboučníku, počkej.
Už nedělám klobouky.
Ale ano, jsi přece kloboučník.
Nebo jím alespoň budeš, vím to.
Měla by ses setkat s Březňákem. Oba jste stejní cvoci.
- Dáš si s námi čaj? - Kloboučníku, prosím.
Musíš se vrátit ke své rodině.
- Co ty víš o mojí rodině? - Jsou v nebezpečí.
Musíš je o strašném Zlodnu varovat.
Nevím, o čem to mluvíš.
Jestli tě poslal můj otec, abys mě přemluvila, nepovede se ti to.
Pokud se s nimi neusmíříš, budeš toho litovat, vím to.
Možná časem.
I já jsem přišla o otce.
Každičký den mi chybí.
Jestli se za nimi nevrátíš, tak taky přijdeš o otce.
Já to zvrátit nemohu, ty ale ano.
Můžeš se zotavit a být zase sám sebou.
Jako starý dobrý Kloboučník.
To poslední, co chci, je, že skončím jako můj otec.
Tarrante, počkej!
Přijdeš o svoji rodinu, a ani se tomu nesnažíš zabránit.
Dobře.
Udělám to sama.
Pane Vrškloboučníku.
Měl byste na mě chvilku?
- Musím vám říct něco strašlivého. - Pane Vrškloboučníku?
Omlouvám se.
- Víte, sestře se stala ta nešťastná nehoda. - Ne...
Omluvy nejsou třeba, Výsosti.
Všichni litují dne, kdy se vaší sestře stala ta nehoda.
Řachden.
Hodiny odbily šestou.
Nikdy nezapomenu na sníh, po kterém uklouzla a praštila se do hlavy.
Ona a já...
V tu chvíli se všechno změnilo.
Kdyby se to nikdy nestalo,
tak by se o Zlodnu nic nestalo.
Kloboučník by byl zachráněn!
Omluvte mě.
Co to bylo za divnou dívku?
Ale ne, ale ne...
Nebojte se, my to zvládneme!
Ale bez něj.
Hlavu vzhůru, Tarrante.
Je tady sranda.
Čas na dýchánek.
Třpyť se, třpyť se hvězdičko.
Zajímalo by mě, co jsi zač.
Nad světem tak vysoko...
- Kdo to je? - Zdravím, poddaní.
Já jsem Čas.
Jsem nekonečný a nesmrtelný.
Jsem ztělesnění času.
Vím, že se toto vysvětlení nechytí hned napoprvé,
ale ukažte svůj údiv rovnou.
- Cože? - Ráda vás poznávám.
Hledám zlodějku,
která není moc chytrá.
- Její vlasy... - Ano?
Blonďaté.
Jmenuje se Alenka.
A co s ní máš za problém?
Něco mi ukradla.
Neřeknu, co to bylo,
není to důležité, je to maličkost.
Nevím, proč z toho děláte takový povyk.
Opravdu o nic nejde.
Musí se mi to ale vrátit.
Ne že bych byl nějak znepokojený.
Chci to co nejrychleji,
ale i s následky se vyrovnám.
Vraťte mi to. Kdo o tom něco ví?
Dnes jdeš v ten pravý čas.
Protože zrovna dnes,
- jsem Alenku pozval na čaj. - Ale...
- Co je to Alenka? - Ticho.
Tak proč se...
Posaď se a počkáme na ni spolu.
- Jo... - U stolu už není místo.
Není tady místo. Není tady místo.
Je tady spousta místa, dost místa.
- Čaj pro našeho hosta. - Čas na dýchánek!
Chceš buchtičku?
- Tak chceš? - Ne.
Takže...
Pokud jsi tedy Čas, nebo kdo tvrdíš, že jsi...
Možná mi odpovíš na tohle.
Vždycky mě zajímalo, kdy je brzo?
Pokud mě naštveš,
tak brzy bude trvat věčnost.
Ne, to není fér! Není to fér!
- To mi někoho připomíná. - Koho? Tak koho?
Podle mě vypadá trochu jako ty, brácho.
Nesmysl, je ošklivý.
Spíš vypadá jako ty.
Vrať se!
Hele, Tarrante, mrkej na tohle.
Teď mě vidíš a teď zase...
Počkat, počkat, nevidíš!
Kam ta kočka zmizela?
Našel jsem tě!
- Braň se. - Ne, ty se braň.
Ta byla moje oblíbená!
Už je skoro šest.
- Pojď. - Cože?
Ahoj.
Máš překrásnou hlavu.
Děkuji ti.
Zasloužila by si krásný klobouk.
To říkává můj otec.
Dělá nejlepší klobouky v zemi.
Chceš jeden vyrobit?
Pojď.
Můžeš si vybrat jakýkoliv klobouk, slamák, čapku, ušanku, kokrhel,
kulich, tralalák, sombrero, bekovku...
- Všechny sušenky sníš. - Tak si dáš okraje.
Ty já ale nechci.
Jestli budete dál takhle pokračovat, nebudete mít nic.
Běžte z kuchyně.
Běžte.
Léčíš všechna zranění?
Čas je na mojí straně.
Proč jsi říkal, že na ni čekáš?
Čas si prostě ne a ne najít.
Šklíbo, kde jsi byl? Jdeš pozdě.
Vlastně jsem přišel právě na Čas.
Jaký je čas?
Vy hlupáci si vážně myslíte,
že jsem tyhle vtípky neslyšel už dávno?
Vaše posměšky mě nijak neurážejí.
Ten Čas ale letí.
Dost!
Už toho bylo dost.
Já si ten čas ale užívám, ty ne?
Ne...
Otče, podívej, zákaznice s překrásnou hlavou.
Je přímo tady.
Po jakém klobouku toužíte, slečno?
Něco s peřím?
Nebo s knoflíky?
Dobré odpoledne, slečno.
Dobré odpoledne, pane.
Účel klobouku je takový, aby dodržoval módu společnosti.
Nejsou k zábavě.
Otče.
Mám tady něco zábavného.
Co je to?
- Je to klobouk. - Tarrante, udělal jsi vše naopak.
- Ne, zničíš ho. - Vydrž chvilku,
Božíčku.
Inu...
Zítra tě naučím dělat pořádné klobouky.
Tarrante?
Jsi na něj moc přísný, Zaniku.
Kloboučnictví je vážná věc.
Nedovolím, aby mu jeho lehkovážné nápady zkazily to, čeho je schopen.
Nyní...
Ano.
Myslím, že tenhle klobouk vám bude sedět...
- Dokonale. - Mockrát děkuji, pane Kloboučníku.
Už ale vážně musím jít. Přeji hezký večer.
Kde jen je?
- Co tam děláš? - Nic.
Kdy přijde?
Inu...
Nikdy jsem neřekl, že přijde.
Řekl jsem, že jsem ji pozval.
Výtečné, opravdu chytré.
Dobře jsi to sehrál.
- Opravdu. - Děkuju ti.
Předtím ses mě ptal, kdy je brzy.
Vysvětlím ti ale, kdy je teď.
Teď je přesně minutu před čajovým dýchánkem.
A než se k vám Alenka přidá,
tak do té doby bude vždy minuta do čajového dýchánku.
Pro tebe a ty tvé pošuky.
Pozor na jazyk.
- Užij si přítomnost. - Tak takovej je doopravdy, že?
Je načase odejít.
Musím získat zpět Chronosféru, nemohla se dostat daleko.
- Zvláštní to pán. - Jaký to ale kavalír.
Měj se.
Nevěřím, že to řekl.
- Cože? - Nemůžu se hnout.
Co to udělal?
Nechal nás tady minutu před čajovým dýchánkem.
Čajový dýchánek navždycky!
Tady, mravenečci, váš nový domov.
Co jsem vám řekla?
Už žádné sušenky.
Já jsem je nejedla.
Tak proč máš pod postelí drobky?
To ona je tam dala, mami.
Opravdu, Mirano?
Dala jsi je tam, Mirano, řekni jí to!
Řekni mi pravdu, Mirano.
Snědla jsi je a dala jsi drobky pod postel?
Ne.
Ale ano, lžeš!
Drobky jsou pod tvojí postelí.
Neobviňuj z toho sestru.
Ne, to není fér! Není to fér!
Hodiny odbily šestou.
Hodiny...
Praští se o ně.
Ne!
Moje hlava.
Pitomí růže.
- Je to princezna. - Ale ne.
Ale ne...
- Není vám nic, slečno? - Opatrně, nafukuje se.
Iracebeth?
- Iracebeth. - Kde je?
Moje zlatíčko...
- Moje hlava, bolí mě. - Chytni se mě kolem krku.
Mirano.
Viděli jste to?
Ano, byl to ošklivý pád.
Minulost nelze změnit...
Ale něco ti povím, můžeš se z ní poučit.
Je to první klobouk, který jsem vyrobil.
Myslel jsem, že je už dávno zničený.
Nechal si ho.
Je nemožné, aby tady byl, ale i přesto...
Je tady.
Pokud přežil tenhle klobouk, tak moje rodina taky.
Vrba.
Vroubek.
Ten tu ještě není.
- Vrtal. - Žádní Vrškloboučníci.
Jsou naživu.
Jsou naživu!
Tvoje pošetilost mě ohromuje.
Nemáš ani páru o tom,
jak moc jsi byla lehkomyslná.
Ani nevíš, co jsi způsobila.
Co jen budeme dělat?
Kdo k tomu má návod? Kdo má návod?
Musíš mi hned teď dát Chronosféru.
Musí se vrátit k Velkým hodinám.
Strašný Zloden, už jen jednou.
Musím zjistit, co se jim stalo, abych je zachránila.
Ty nikoho zachraňovat nebudeš.
Ať půjdeš kamkoliv, najdu si tě.
Velké hodiny se nesmějí zastavit.
Času neutečeš.
Omlouvám se.
Musím zachránit Kloboučníka.
Alenko! Alenko!
Vrať mi Chronosféru!
Kingsleighová.
Zbláznila se, odveďte ji.
Spoutejte ji, pánové.
Alenko?
Alenko.
Kde to jsem?
Jsi v psychiatrické léčebně.
- Jak dlouho tady jsem? - Moc dlouho ne.
Našli tě v pracovně lorda Ascota.
To Hamish tě sem poslal.
Chovala ses dost divně.
Prý ses snažila vlézt pod nábytek.
Přitom jsi mluvila o atmosféře.
Chronosféra! Kloboučník!
- Dobře, slečno Kingsleighová. - Musím se vrátit.
Tak se na vás podíváme. Vznětlivá, emocionální.
Fantazírujete.
Typický případ ženské hysterie.
Někdo říká, že je neléčitelná.
Já ale nesouhlasím.
Jsem zcela v pořádku.
Lehněte si, Alenko, lehněte si.
Je to opravdu nezbytné, doktore Bennette?
- Nešlo by to jinak... - Pane Harrisi?
- Já sem nepatřím! - Postarejte se o slečnu.
Máme tady práci.
Nebojte se, v mžiku bude Alenka vyléčená.
Kam jsem to...?
Doktore Bennette, nesouhlasím...
- Alenko. - Za ní!
- Pomozte mi! - Uteč!
Ne!
Nenechte ji utéct!
Tři roky na lodi mě naučily snad všechno.
Hlavně jak vázat uzle.
- Hele! To je můj kočár! - Hijé!
Omlouvám se! Musím dokázat, že jsem v pořádku!
Vydržte, Vrškloboučníci.
Pomoc!
Vrškloboučníci!
Ne...
Ne, ne!
Pomsta je jen moje.
Ona je odvedla.
Tak příště.
Kloboučníku!
Kloboučníku, tvoje rodina žije!
Sotva dýchá.
Obávám se, že jdeš pozdě.
Kloboučníku.
Slábne.
Takhle se na něj dívat nemohu.
Pojď, Malinkuno.
Rozluč se s ním, Alenko.
- Pojďme. - Jo.
Prosím, probuď se, Kloboučníku.
Probuď se.
Prosím, probuď se.
Vím, co to znamená.
Vyrobil jsi to pro svého otce, když jsi byl malý.
Znamení toho, že ho máš rád, ale myslel sis, že ho vyhodil.
On ho ale celé ty roky schraňoval.
Nevyhodil ho a teď potřebuje tvoji pomoc.
Omlouvám se.
Myslela jsem, že je to nemožné.
Měla jsem ti věřit.
Ty mi věříš?
Vždycky jsem ti věřila.
Jsi to ty, že ano?
Věděl jsem, že mi uvěříš.
Jsi Alenka.
Kloboučníku!
Tolik jsi mi chyběl.
Ty mně taky, drahá.
Jestli moje rodina žije,
proč se nevrátí domů?
Jistá osoba, která je tak krutá,
je drží pod zámkem celé ty roky.
Krvavá baba.
Já Srdcovou královnu najdu
a dovedu svoji rodinu domů!
- Haló? - Co myslíte, mazlíci?
Kopejte, kopejte, kopejte. Pracujte, pracujte, pracujte.
Zemětřesení!
Kde jsi k sakru byl?
Kde je Alenka? Kde je moje Chronosféra?
Skočila do zrcadla, je pryč.
Cože?
- Nechal jsi ji utéct? - Ne.
Musím ji najít.
- Kde je? - A jak to já mám vědět?
Je to tvůj nepřítel.
Zmínila se o Vrškloboucích.
Vršklobouci.
Říkala, že je zachrání. Co to mohlo znamenat?
Vím přesně, co to znamená.
Stráže, chopte se ho!
Od teď, můj drahý,
tomu tady velím já.
Padám!
Alenka!
Mirana!
Moje rodina je tamhle, vím to!
Kudypak jen nahoru?
Je tady hodně schodů.
- To tady se... - Rozdělíme.
My se rozdělíme společně.
Je to poměrně velký hrad.
Kdybychom se možná nerozdělili, ale ne...
- Už nemůžu. - Vrškloboučníci?
Vrškloboučníci?
Tady jsem já!
- Tady je to zamčené! - Tady taky!
Poslední místnost.
Musejí být tady. Ano, vím to.
Vím to.
Otče? Matko?
Je tu někdo?
Oni tady nejsou?
Nejsou tady.
Byl jsem si jistý, že jsou tady.
Cítil jsem to.
Je mi to líto.
Otče! Matko!
Opravdu jste to vy.
To je Tarrant!
Jste sice malinkatí, ale pořád jste to vy.
Ahoj, Alenko.
Seberte jí to!
Ne...
Mockrát ti děkuji.
Dala jsi mi to
nejmocnější zařízení
v celém vesmíru.
Společně s tvými přáteli.
A s mým nejmilejším nepřítelem.
- Iracebeth! - Ticho tam!
Věděl jsem, že máme zůstat spolu.
Teď jsme zavření ve vězení ze zeleniny.
A tobě se stalo co?
Počkat, Vaše Výsosti, ne!
Minulost nelze změnit, snažila jsem se o to.
Alenko, vždy jsi otravovala. Pořád musíš něco kazit.
Až se vrátím, useknu hlavu tvým přátelům a pak i tobě.
Měj se.
Pojď se mnou.
Nesmí vidět sebe sama, jinak všechno zničí!
Už jsem si vzpomněl, proč ji nemám rád.
Jak udělat, aby se hodiny poháněly sami?
To je ono!
Vteřiny, minuty!
Přejděte na kód 347.
Je čas!
Na hodinu!
To je Čas.
Za všechno můžu já.
To já jsem ukradla Chronosféru.
Asi ji budeš muset ukrást znovu.
Snědla mi nos.
- A moje prsty. - A můj loket.
Děkujeme.
Bez toho nosu vám to i sluší.
Vypadáte skvěle.
- Ale neříkejte... - Co budeme dělat?
Jo, jaký je plán?
Je to na tobě, Alenko.
Čas vezměte do jeho hradu.
Kloboučník a já získáme zpět Chronosféru a nastolíme pořádek.
- Rozumíte tomu? - Jistěže.
Tak na co čekáte? Kupředu.
- Kde to jsme? - Ty víš kde.
Tak proč máš pod postelí drobky?
To ona je tam dala, mami.
Opravdu, Mirano?
Dala jsi je tam, Mirano, řekni jí to!
Řekni mi pravdu, Mirano.
Snědla jsi je a dala jsi drobky pod postel?
Ne.
- Iracebeth, ne! - Jsi lhářka!
Jsi lhářka! Lžeš!
Tohle je asi zlé.
Musíme hned teď pryč.
Narušila minulost.
Jen když se teď dá Chronosféra zpět, budeme zachráněni.
Ne!
Blíží se to!
- Alenko? - Držte se!
Já se ale držet nechci!
Chronosféra! Přinesla ji zpátky!
Běž, Alenko! Možná to stihnou jen tak tak.
Za mnou, tudy!
Mám tě, pošuku!
Tik ťak, tik ťak. Musíme zachránit Velké hodiny.
Neopustím tě!
Pane! Vydržte, pane! Je tady!
Je tady ta holka, co vás ošálila a udělala z vás pitomce!
Alenko!
Kloboučníku!
- Sbohem, bratře. - Bratře, sbohem.
Vážil jsem si každého okamžiku, co jsem byl s vámi.
Braňte se!
Čas vypršel.
Ona to nezvládne!
Potřebuje víc času, pane.
Ještě jsem nedotikal svoje poslední ťak!
Zdá se, že můj nepřemožitelný stroj...
Ne!
Je ve skutečnosti
přemožitelný.
Propáníčka.
Přišel jsem o něco?
Jsi v pořádku?
Ano.
Wilkinsi?
- Wilkinsi? - Ano, pane?
Tady jsi.
Nestůj tam jen tak. Máme toho hodně na práci.
Nepotřebujete komorníka, slečno?
Wilkinsi!
Zvládli to, zvládli to!
Bezvadné, Alenko. Vždycky jsem tě měla ráda!
Běž ode mě!
Proč?
Proč se to pořád stává jen mně?
Proč mě nikdo nemá rád?
Já tě mám ráda, Iracebethko.
Ne, nemáš.
Je to jen tvoje chyba.
Já vím.
To já tam dala ty drobky a lhala jsem.
Kdybych řekla pravdu, nic z toho by se nestalo.
Omlouvám se.
Jestli ještě není pozdě,
odpustila bys mi, prosím?
To jsem chtěla celou tu dobu slyšet.
Opravdu.
Vaše Výsosti?
Hluboce se omlouvám, že ruším...
Moje rodina je
na své poměry poměrně malinká.
Jistě.
Vždycky jsem měla ráda malinké věci.
Děkuji.
Nesnězte toho moc, opatrně.
Výborně, můj synu. Dobrá práce.
Moje rodina.
Moje milovaná rodina.
Matko.
Ty, otče...
Nechal sis můj modrý klobouk.
Vyrábím klobouky, otče.
Jsem kloboučník.
Věděl jsem, že se potatíš.
Nebo tohohle?
Ano?
Vím, že jsi mě varoval, ale já jsem neposlouchala.
Omlouvám se.
Myslela jsem si, že čas je zloděj.
Myslela jsem, že krade vše, co mám ráda.
Ale...
Ale teď vidím, že dáváš předtím než bereš.
Každý den je dar.
Každá hodina, každá minuta, každá vteřina.
Padlý voják.
Chceš, abych ho opravil?
Ne. Chci, aby sis ho nechal.
Říkával, že záleží jen na tom, co děláme pro ostatní.
Líbil by ses mu.
Říká se, že čas není přítel člověka.
Ale na tebe nikdy nezapomenu.
A prosím...
Už se sem nevracej.
Alenko, Alenko.
Musíš poznat moji rodinu.
Po tom všem chtějí vědět, kdo je zachránil.
Užijeme si spolu zábavu.
I ty máš rodinu, že ano?
Rodina je důležitá věc.
Ta je jen jedna.
Kloboučníku.
Bojím se, že už tě nikdy neuvidím.
Moje drahá Alenko.
V zahradě vzpomínek.
V paláci snů.
Tam se my dva setkáme.
Sen ale není skutečnost.
Kdo o tom rozhoduje?
Zvládla jsi to, Alenko.
Zvládla jsi nemožné.
Nemožné je vám říct sbohem, přátelé.
Sbohem, Kloboučníku.
Sbohem, Alenko.
A teď vás prosím, smlouva k lodi vašeho manžela.
Podepište a dům je opět váš.
Pane Harcourte, čas jsou peníze!
Obávám se, že to není pravda.
Alenko.
Čas má mnoho podob, ale peníze to nejsou.
Ani to není náš nepřítel, matko.
Odkud jste přišla?
Skrz zdi.
Minulost už nezměním, ale mohu se z ní poučit.
Podepiš to, matko.
Ty chceš, abych to podepsala?
- Ale co Zázrak? - Je to jen loď, najdu si jinou.
Jsi moje matka a tu mám jen jednu.
Takže pro nás budete pracovat?
Věděl jsem, že budete.
Tvrdohlavá, nebo ne.
Vy nejste hodný člověk, Hamishi.
Jsem ráda, že si vás moje dcera nevzala.
Slečno Kingsleighová? To nemůžete!
To nemůžete, to nemůžete!
Alenka bude dělat to, co bude chtít.
A to i já.
Přeju hezký den.
Matko!
Výš.
Dokonalé, děkuji vám, pánové.
- Do roka Ascotovi zbankrotují. - Ale matko...
Mockrát vám děkuji.
Náklad naložen, kapitáne.
Máme zahájit plavbu Kingsleighových?
Čas a příliv nepočká, pane Harcourte.
A v tuto chvíli nepočkají ani ženy.
Kapitán na palubě. Napněte plachty.
Bac
www.neXtWeek.cz
ALANU RICKMANOVI 1946 - 2016
Bac
www.neXtWeek.cz
Je načase jít.
www.neXtWeek.cz
www.Titulky.com