Vyrobil pre vás
DJ Rocco iNc
Povíme vám znovu jeden starý příběh.
A uvidíme, jak dobře ho znáte.
Byla nebyla dvě království,
které byla těmi nejhoršími sousedy.
Byla mezi nimi tak obrovská pře,
až se začalo říkat, že je může sjednotit
jen velký hrdina nebo velký ničema.
V jednom z nich žili lidé jako vy a já,
kterým vládl ješitný a chamtivý král.
Byli věčně nespokojení a záviděli druhému království hojnost a krásu.
Na rozdíl od druhého království,
zde žila podivná a nádherná stvoření.
Nepotřebovali tam krále ani královnu,
protože si vzájemně důvěřovali.
Na jednom velkém stromě, na jednom velkém útese,
žila jedna taková duše.
Mohli byste ji považovat za dívku.
Ale nebyla to ledajaká dívka.
Byla to víla.
Tu máš.
Jmenovala se Zloba.
Dobré ráno, pane.
Máte pěknou čapku.
Ne. Ne. Nedělej to.
Minul jsi.
- Dobré ráno. - Dobré.
Úžasné, vodněnky.
- Proč ten povyk? - Jde o pohraniční strážce.
- Proč jsi jí to říkala? Já ji to chtěla povědět. - I já.
Máme pravidla, Žmolko. Tentokrát to povím já a ty příště.
- Nebo strážci... - Ne, ty jsi to říkala posledně.
Já bych to měla říct dnes a Plevelka příště.
Říct mi co?
Dobrá!
Děkuji.
Zlobo, pohraniční strážci...
Pohraniční strážci našli člověka s ukradeným drahokamem.
Omlouvám se.
S těmi svými velkými křídly má pořád naspěch.
Jsou tady lidé. Doufám, že to není další válka.
Nebojím se.
Nikdy jsem člověka tak zblízka neviděla.
Vylez ven!
Ne! Chtějí mě zabít.
A mimo to, vypadají ohavně.
To bylo velmi hrubé.
Neposlouchej ho, Baltazare.
Jsi krásný jako vždy.
Krást se nemá,
ale nezabíjíme za to.
Vylez ven! Vylez ihned ven!
Jsi už dospělý?
Ne.
Domnívám se, že je to pouze chlapec.
A ty jsi zase jen dívka,
myslím.
Co jsi zač?
Říkají mi Stefan.
Kdo jsi ty?
Já jsem Zloba.
Ano, správně.
Budeš to muset vrátit.
Vrátit co?
Kdybych věděl, že to zahodíš, tak bych si to nechal.
Nezahodila jsem to.
Navrátila jsem jej domů a to udělám i s tebou.
Jednou budu žít tamhle.
Na zámku.
Kde žiješ teď?
V chlévě.
Tvoji rodiče jsou farmáři?
Moji rodiče jsou mrtví.
Moji také.
Ještě se setkáme.
Neměl by ses sem vracet.
Není to bezpečné.
A kdybych se vrátil? Budeš tady?
Možná.
Co se děje?
Tvůj prsten! Železo víly popálí.
Omlouvám se.
Líbí se mi tvá křídla.
Zloba myslela jen na to, jak Stefan zahodil svůj prsten.
Měl toho na světě tak málo.
Jen proto, aby se mohli znovu dotknout.
Srdce jí puklo dojetím.
Tak ten mladý zloděj, který měl odvahu ukrást drahokam,
Zlobo!
ukradl něco mnohem vzácnějšího.
Zlobo!
Podívejme, kdo se vrátil po všech těch týdnech.
Myslel jsem, že to za to stojí.
Takže... Čím se tady bavíte?
Mezi Stefanem a Zlobou vzniklo přátelství, které by nikdo nepředpokládal.
A na chvíli se zdálo, alespoň mezi nimi,
že nenávist mezi lidmi a vílami byla zapomenuta.
Jak se už stává, přátelství přerostlo v něco mnohem většího.
A na její šestnácté narozeniny,
dal Stefan Zlobě dar.
Pověděl jí, že to byl polibek z pravé lásky.
Ale nebylo tomu tak.
Jak roky plynuly,
odháněly Stefana od Zloby jeho touhy.
A čelil pokušení lidského království.
Zatímco se Zloba, nejsilnější ze všech víl,
stala ochránkyní Vřesovišť.
Zloba často putovala sama
a někdy dokonce tam, kde by mohl být Stefan.
Nikdy neporozuměla lidské chamtivosti a závisti.
Ale nakonec pochopila.
Když lidský král slyšel o rostoucí moci ve Vřesovištích.
Usiloval o to je zničit.
Vojáci, stát!
Tady jsou!
Záhadná Vřesoviště, kam se nikdo neodvážil
ze strachu z kouzelných bytostí, které tam číhají.
A já říkám: "Zničme je!"
Dál už nechoďte!
Král nepřijímá rozkazy
od okřídleného skřítka.
Pro mě král nejsi!
Přineste mi její hlavu.
Oddíle!
Útok!
Povstaňte a stůjte při mně!
Držte řadu!
Jsou to temná stvoření!
Na ně!
Ty!
Ke králi!
Vřesoviště vám nikdy patřit nebudou! Ani teď, ani nikdy jindy!
Ty...
Když jsem dosedl na trůn,
slíbil jsem lidem,
že jednoho dne,
dobudeme Vřesoviště a poklady této země.
Každý z vás mi přísahal věrnost.
Až do doby...
Vaše Veličenstvo.
kdy budu v bitvě poražen.
Tohle má být tedy můj odkaz?
Vidím, že čekáte, až zemřu.
Nebude to trvat dlouho,
ale co potom?
Vyberu tedy následovníka,
který usedne na trůn a postará se o mou dceru.
Kdo z vás je toho hoden?
Zabijte tu okřídlenou havěť!
Pomstěte mě!
Až zemřu, tak ten, kdo ji zabil, usedne na trůn.
Zlobo!
Tak...
Jak se žije mezi lidmi?
Zlobo, přišel jsem tě varovat.
Chtějí tě zabít.
Krále Jindřicha nic nezastaví.
Prosím...
Musíš mi věřit.
Povídali si o mnoha věcech
a na všechny ty roky zapomněli.
Ona Stefanovi odpustila jeho pošetilost a touhu.
A i to, co se stalo už dávno.
Máš žízeň?
Zlobo?
Co to má být?
Pomstil jsem vás, pane.
Je poražena?
Vedl sis dobře.
Dokázal jsi to, čeho se ostatní obávali.
Budeš odměněn.
Udělám, co budu moct,
abych byl hodný být vaším následovníkem,
Vaše Veličenstvo.
Dostal jsem tě!
- Tupej ptáku! - Proměň se v člověka.
Je to démon!
Co jste mi to udělala s mým překrásným já?
Měla jsem tě raději nechat umlátit k smrti?
- Nejsem si jistý. - Přestaň si stěžovat.
Zachránila jsem ti život.
Odpusťte mi.
- Jak bych ti měla říkat? - Diaval.
A za to, že jste mi zachránila život, jsem váš služebník.
Co si jen přejete.
Křídla.
Potřebuji, abys byl mými křídly.
Představuji vám prvního svého jména,
jeho Výsost, krále Stefana.
Udělal mi to,
aby se stal králem.
Co teď, paní?
Její křídla!
Je to holčička!
- Bože můj! - Je to holčička!
Holčička, bože můj!
Nuže?
Neviděl jsem nic.
- Ale bylo tam... - Co?
dítě.
Králi Stefanovi a královně se narodilo dítě.
Budou křtiny.
Říkají, že to bude velkolepá slavnost.
Velkolepá slavnost...
pro dítě.
Opravdu úžasné.
Na křtiny přišli všelijací lidé.
Dokonce i tři víly,
které slíbily, že budou udržovat mír a dobro.
- Tady je to miminko. - Mám ráda miminka!
Soustřeďte se, prosím! Už vám to nebudu opakovat.
Zdravíme vás, Vaše Veličenstvo.
Jmenuji se Střelka a jsem víla z Vřesovišť.
Já jsem Žmolka, králi.
A já se jmenuji Plevelka, Vaše Výsosti...
Mají dary po naši dceru.
Není to jen tak ledajaký dar.
Jak vidíte, jsme kouzelné.
A umíme to s dětmi.
Dobrá tedy.
Milá Růženko,
dávám ti do vínku dar krásy.
Můj dar je ten, že nikdy nebudeš smutná.
Jen a jen šťastná každý den ve svém životě.
Milé dítko...
Mým darem je to, že najdeš...
Zloba!
Vida, vida.
Jaké to ale setkání, králi Stefane.
Vznešení? Urození?
Venkovská šlechta?
Jak směšné.
Dokonce až lůza.
Musím říci,
že jsem trochu nešťastná z toho,
že jsem nedostala pozvánku.
Nejsi zde vítána.
Jejda.
Jaká to trapná situace.
Nejsi uražená?
Proč bych měla?
A abych vám ukázala, že vám nic nezazlívám,
dám vašemu dítku také dar.
Ne! Nechceme tvé dary!
- Drž se od princezny dál! - Jo, drž se dál!
Všichni poslouchejte...
Princezna vskutku
vyroste do půvabu a krásy.
Milovaná všemi, kteří se s ní setkají.
Překrásný to dar.
Nedělej to.
Ale...
jakmile dovrší 16. narozenin,
píchne se o vřeteno na kolovrátku
a upadne do hlubokého spánku,
ze kterého se nikdy neprobudí!
Zlobo, nedělej to, prosím tě.
Líbí se mi, jak prosíš.
Udělej to znovu.
Prosím tě.
Dobrá tedy...
Princezna se může ze spánku probudit.
Ale jen...
polibkem z pravé lásky.
Tato kletba bude navěky věků poslední!
Žádná moc na Zemi ji nezmění!
Král Stefan rozkázal svým mužů, aby se zmocnili každého kolovrátku v zemi.
Kolovrátky byly zničeny a spáleny tak,
aby nebylo možné je použít,
a v hozeny do nejhlubší kobky ve hradě.
Tajně svěřil bezpečí svého dítěte kouzelným vílám,
které ji vzaly do dalekého úkrytu na 16 let a jeden den.
Stefan se uzavřel za zdmi svého hradu,
zatímco jeho vojáci putovali daleko a pátrali po Zlobě.
Ale ona si vytvořila své vlastní zdi.
Ty, které Vřesoviště oddělí od utrpení lidí.
A vychutnávala si smutek kletby,
kterou nad dítětem vyřkla.
Víly o ni začaly pečovat.
A začaly ji vychovávat v malé útulné chatce v lese.
Ale ne! Co je to?
Vypadá to strašně.
Pojďme.
Potřebovaly bychom menší dítě.
Nebo větší tělo.
Ne, potřebujeme hlavně správné přestrojení.
Co tím myslíš?
Musíme sem zapadnout, nebo ne?
Musíme dávat pozor na to dítě.
Obestupte mě, dámy.
Připravte se.
Jedna, dvě, tři. Vyrosť.
Šlo to docela hladce. Pěkné.
Už žádné dotazy. Od teď už nejsme víly.
Jsme tři venkovské holky, co vychovávají osiřelé dítě tady v lese. Takže...
Už žádné létání.
- Žádné lítaní? - Ne, ne.
- A žádná kouzla. - Žádná kouzla?
- Ano, slyšely jste dobře. - Jsme uprostřed pustiny.
Nikdo nás tady nenajde.
Tady jste...
Proč se pořád schováváte?
No tak, tady máte.
Je tak ošklivá, až je mi jí líto.
Nenávidím tě.
Potvůrko...
Víly možná na tento úkol nestačily.
Proč pláče?
Možná má hlad.
Tak ji nakrm.
Tu máš.
Jak se na to tak dívám, tak s těmi třemi umře hlady.
- Copak? - Podvádíš.
- Viděla jsem to. - Začneme znovu.
Jak chceš.
Chamtivá, nadutá kozo.
Nadutá koza.
Nechte toho.
Já nic nedělám.
- Někdo ale ano. - Já to nejsem.
Vy dvě jste mě slovně napadly a já vám nebudu trpět.
Nechte toho!
Je to celé vaše vina!
Ale no tak, je to přece legrační.
Jak dny plynuly, Stefan chřadl.
Sžírán podezíravostí a pomstou.
Zničte to!
Pochodeň!
Oheň!
Připraveno!
Pal!
Zklamali jste mě.
Zeď nelze spálit.
Je nezničitelná.
Nic není nezničitelné!
Ani zeď, ani Zloba!
Ani její kletba!
Přiveďte mi kováře.
Podívejme. Ta malá potvůrka asi spadne z útesu.
Co je?
Ahoj.
Běž pryč.
Běž.
Běž pryč.
Nemám ráda děti.
Zvedni mě, zvedni mě.
Utíkej. Běž, běž.
Jak Zloba řekla,
Růženka vyrostla do půvabu a krásy.
Překrásný ptáčku.
Daleko od velebného paláce, který si nepamatovala.
Jak roční období ubíhala
a květiny rostly,
stejně tak ona vyrostla.
Ahoj.
To je ono.
Tu máš.
Podivovala se světu kolem sebe.
A byla zvědavá, co leží za trnovou zdí.
Zvědavá malá potvůrka.
Nebyla jediná, kdo se chtěl dostat skrz.
Podívej.
To je ona? To je Zloba?
Nevím.
Přiveď je ke mně.
Je to jen hloupá vesnická holka.
- Je to ona! - Je to ona!
- Jak jste mi to mohla udělat? - Řekl jsi, cokoliv jen chci.
Jo, ale ne psa.
- Byl to vlk, a ne pes. - To je to samé!
Jsou špinaví, zlí a loví ptáky!
Dobrá, příště tě tedy proměním v červa.
Rád bych byl červem! Cokoli jiného než špinavý, smradlavý...
Zajímalo by mě...
Vím, že tam jsi.
Neboj se.
Já se nebojím.
Tak tedy vyjdi ven.
Potom se ale budeš bát ty.
Ne, nebudu.
Vím, kdo jsi.
Opravdu?
Jsi moje víla kmotřička.
- Cože? - Víla kmotřička.
Celičký můj život jsi na mě dávala pozor.
Vždycky jsem věděla, že jsi nablízku.
Jak?
Tvůj stín. Sleduje mě od doby, co jsem byla malá.
Ať jsem šla kamkoliv, tvůj stín šel za mnou.
Pamatuji si tě...
Překrásný ptáčku.
To je Diaval.
Ahoj, Růženko.
Znám tě od doby, co jsi byla ještě malá.
Všechno je tak, jak jsem si představovala.
Je tak překrásný...
Vždy jsem chtěla...
Dobrou noc, potvůrko.
Zesměšnila si mě.
Vím přesně, co děláš.
Pane, královna si žádá vaši přítomnost.
Nechte mě.
Pane, není jí dobře.
Sestřičky se obávají, že nepřežije noc.
Nevidíš snad, že právě hovořím?
Jakmile kletba selže, Zloba si pro mě přijde.
A v ten den...
Budu připraven.
Jsou překrásné.
Odvolávám kletbu.
Nechť se zruší.
Odvolávám kletbu.
Nechť se zruší!
Odvolávám svou kletbu!
Nechť se zruší!
Odvolávám svou kletbu!
Nechť se zruší!
Tato kletba bude navěky věků poslední!
Žádná moc na Zemi ji nezmění!
Mají všechny víly křídla?
Většina ano.
Tak proč ty ne?
Všechny ostatní víly létají.
Měla jsem křídla, ale obrali mě o ně.
To je vše, co na to povím.
Jakou měla barvu?
Byla velká?
Tak velká, že se za mnou táhla, když jsem šla.
Byla silná.
Mohla mě vynést až k oblakům a dokonce i proti větru.
Nikdy mě nezklamala.
Ani jednou.
Mohla jsem jim důvěřovat.
Už jde...
Kde jsou kováři?
V postelích, Veličenstvo.
Ať se vrátí ihned do práce.
Jsou vyčerpaní, pane.
Za rozbřesku se vrátí do práce.
Potřebuju, aby pracovali.
Jsou tři hodiny.
Vskutku.
Jsou tři hodiny.
Tak je probuď.
Pane?
Tak je vzbuď!
A přiveď je do práce!
Dochází nám čas! Běž!
Růženko!
Pojď sem.
Posaď se.
Musím ti něco říct.
Co je to?
Na tomto světě je zlo.
A nemohu tě před ním ochránit.
Je mi skoro 16, kmotřičko.
Dokážu se o sebe postarat.
Rozumím ti.
- To není ale to, co jsem ti... - Mám plán.
Až vyrostu, budu tady ve Vřesovištích žít s tebou.
Poté na sebe můžeme dávat pozor.
Nemusíš čekat, až budeš starší.
Můžeš tady žít už teď.
Tak tedy budu.
Budu spát ve stromě, jíst bobule a černé ořechy.
A všichni budou mými přáteli.
Až do konce života tady budu šťastná.
Zítra to povím svým tetičkám.
Až zítra.
Jsem tak nadšená.
Tetičky...
Je mi skoro 16. Musím žít svůj život.
Ne...
Mám vás moc ráda.
Ale je načase říct se rozloučit.
Byly jste na mě hodné.
Obzvlášť, když jste mě omylem nakrmily pavouky.
Ahoj.
Omlouvám se, že tě vyrušuji,
ale jsem na cestě na hrad krále Stefana a dočista jsem se ztratil.
Můžeš mi pomoct?
Omlouvám se, je to má chyba. Moc jsem se...
Odpusť mi.
Je to tudy.
Hrad.
- Jak se jmenuješ? - Filip.
Ahoj, Filipe.
Jak se jmenuješ ty?
Růženka.
Ahoj, Růženko.
No, rád jsem tě poznal a ještě jednou se omlouvám za to,
že jsem byl takový nemotora.
Vše odpuštěno.
To je dobře.
Já tedy půjdu.
Sbohem.
Budeš se tudy vracet?
Nic mě nezastaví.
Tak tedy brzy.
Velmi brzy.
Sbohem, Filipe.
Sbohem, alespoň prozatím.
Nech toho.
No...
Ten chlapec je tím řešením.
- Ne, Diavale. - Ano!
Polibek z pravé lásky, pamatujete? Může prolomit kouzlo.
Polibek z pravé lásky?
Ještě ti to nedošlo?
Zaklela jsem ji tak, protože nic takového neexistuje.
Tak to možná cítíte vy...
Ale co Růženka?
Ten chlapec může být její jediná naděje.
V každém případě, je to její osud.
Do toho.
Proměňte mě v cokoliv, co jen chcete.
V ptáka, červa... Už je mi to jedno.
Jsem tak ráda, že zítra odjíždíme.
Zítra nikam nejedeš.
Zítra má Růženka 16. narozeniny.
A Stefan řekl, abychom ji přivedli až den po jejích narozeninách.
Ne...
Řekl na její narozeniny.
Ne, až po narozeninách.
- Na. - Po.
- Na! - Po!
- Na! - Po! - Na! - Po!
Přestaňte.
Co je?
Jak jsi jen mohla?
Musím si s vámi o něčem promluvit.
Ano, zlatíčko, o co jde?
Je mi líto, že vám to musím říct.
Zítra mi bude 16.
Ano, rychle, přines to.
Zítra odcházím.
Hele, mladá dámo.
Nestrávila jsem 16 let v téhle mizerné chatrči
s těmahle dvěma blbkama... Ticho!
Abys to ty v poslední den zničila.
Vezmeme tě zpátky k tvému otci bez...
Mému otci?
Řekly jste mi, že jsou moji rodiče mrtví.
Myslím, že by ses měla raději posadit.
Kmotřičko!
Tady jsem.
Kdy jsi mi chtěla říct, že jsem prokletá?
Je to pravda?
Ano, je.
Moje tetičky řekly, že to udělala zlá víla.
Já... Nepamatuji si její jméno.
Říkaly...
Bylo to...
Zloba.
Jsi to ty?
To ty jsi Zloba?
Ne!
Nedotýkej se mě!
Jsi ta nejzlejší na celém světě.
To ty!
Najdi toho chlapce!
Všichni muži ihned do východního křídla!
Ať u brány nejsou žádní stráže, chci aby...
Omlouvám se, že vyrušuji, Vaše Veličenstvo.
Našli jsme tuhle dívku u brány.
Tvrdí, že je princezna.
Otče...
To jsem já, Růženka!
Vypadáš přesně jako tvá matka.
Přivedly tě sem o den dřív! Říkal jsem jim to!
Zamkněte ji v jejím pokoji.
Běž.
Připravte síť. Zloba už jde.
Je super být zase malá!
Podívejte se na mou nožku! Zbožňuju svou malinkatou nožku!
Dávejte pozor! Musíme najít Růženku!
Jinak nám král nechá setnout hlavy.
Počkejte!
Princezno.
- Hledám jednu dívku. - Jistěže ano.
Potřebuji koně.
Růženko...
Honem, Diavale!
Růženko...
Rychleji, Diavale! Rychleji!
Kolovrátek, kolovrátek...
do věčného spánku.
Žádná moc...
Upadne do hlubokého spánku...
Stalo se.
Odvolali stráže.
Čeká tam na vás.
Pokud vejdeme dovnitř, nikdy se zpátky nevrátíme živí.
Tak tedy nechoď.
Není to tvůj boj.
Tak tedy mockrát děkuju.
Potřebuji tě, Diavale.
Bez tebe to nezvládnu, Diavale.
Slyším tě.
Podívejte se na ni.
Podívejte, co jste provedly.
Jen spí.
Říkáš, že jen spí?
Jen spí.
Jenom tak si spí navždy!
A co polibek?
Ano, polibek z pravé lásky.
Pravá láska neexistuje.
Ale je to její jediná naděje, Vaše Veličenstvo.
Paní...
Co budeme dělat?
Nemůžeme se jen tak vzdát, že ne? No tak, holky.
Ani nevíme, kde začít.
Pravá láska neroste jen tak na stromě.
Odpusťte.
Stydím se říct, že nevím, kde to jsem.
Na hradě krále Stefana.
Tady jsem být měl.
I když nevím, jak jsem se sem dostal.
- Proč jsi přijel? - Můj otec mě poslal navštívit krále.
- Kdopak je tvůj otec? - Král Jan z Ofstedu.
Princ!
Růženka.
Zná ji.
Proč spí?
Je zakletá.
Není překrásná?
Nejkrásnější dívka, co jsem kdy viděl.
Chtěl bys ji políbit?
Moc.
Tak do toho.
Nějak nevím. Sotva mě zná. Viděli jsme se jen jednou.
Neslyšel jsi snad nikdy o lásce na první pohled? Polib ji!
Do toho.
Zakletá, říkáte?
Polib ji!
Neudělal jsi to správně!
Měl to být polibek z pravé lásky!
- Byla jsem si jistá, že je to on! - Co to děláte?
Musíme dál hledat.
Co to...?
Říkala jsem ti to.
Nebudu tě prosit o odpuštění...
Protože to, co jsem ti udělala, se odpustit nedá.
Byla jsem tak ztracená
v nenávisti a msti.
Milá Růženko...
Ukradla jsi to, co zbylo z mého srdce.
A já tě teď ztratila navždy.
Slibuji, že ti nic neublíží,
dokud budu naživu.
A neuplyne den,
kdy by mi nechyběl tvůj úsměv.
Ahoj, kmotřičko.
Ahoj, potvůrko.
Žádná pravá láska.
Je tady, pane.
Vrátíme se zpět do Vřesovišť?
Pokud si to přeješ.
- Nechte toho! - Zpátky!
Ne!
Proměň se na draka.
Utíkej, Růženko!
Dost!
Jaký je to pocit?
Být vílou bez křídel, co?
Ve světě, kam nepatříš!
Zabijte ji!
Palte!
- Trefte ji! - Palte!
Je po všem.
Zloba shodila svou trnovou zeď
a sundala svou korunu.
A pozvala Růženku, aby viděla, jaká byla Vřesoviště předtím.
Dávno, když byla Zloba ještě dítě
a její srdce bylo šťastné.
A nyní se vše navrátilo.
Ale to nebylo všechno.
Podívejte se na ni. Rychle, čekají.
Počkejte na mě!
Máme pro Růženku tuhle korunu.
Pro tu, kvůli které jsme obětovaly své nejlepším roky...
To je jedno.
Naše království byla sjednocena.
Máte svou královnu!
Vidíte? Příběh není takový, jak vám vyprávěli.
A měli byste vědět,
že já jsem ta, které říkali Šípková Růženka.
Nakonec mé království nesjednotil hrdina ani ničema,
jak pravila pověst,
ale někdo, kdo byl současně obojím. Hrdinou i ničemou.
Jmenovala se
Zloriana.
Vyrobil pre vás
DJ Rocco iNc